Васил Акьов
Любовен джаз

chitanka.info

Отдалеч, под косите лъчи на слънцето, всичко приличаше на Рио де Жанейро, липсваше само морски бряг, в който да се оглеждат масивните тела на сградите. Седемнадесететажният блок, бял като лебед, гледан отдолу приличаше на ветрило. Слънцето блестеше с хиляди отражения в прозорците и падаше по върховете на каваците, приспани като езеро. Пътят беше пуст, свършваше при гората, но гара Пионерия дишаше бодро, с пълни гърди. Едно дизелово локомотивче, в светла линия по средата, се връщаше от надлеза и се ежеше с тромбата си по празния път пред него. То мина под двата жълти самоходни крана с огромни железни крака, разперени през три коловоза като триумфална арка, бутайки пред себе си няколко цистерни с надписа „БОЛГАРИЯ“ и се върна за нови. Тая безсмислена на пръв поглед игра продължаваше през целия ден. Нощем работата ставаше по-дебела. На коловоза излизаха бодри мъже със свирки в уста, завити като павурчета, и започваше голямата дандания, от която се долавяха само буфкането на буферите, проточеният вой на свирката и монотонното, продължително като света — лашкаааа… Така се лашкаха цяла нощ; заедно със себе си лашкаха и седемнадесететажния лебед. Нещастните заселници се премятаха в леглата и гълтаха дезепин. На разсъмване го откъртваха бетонобъркачките с картечен трясък, през издутите брезентови ръкави кофражът течеше в самосвалите. Точно срещу блока, през гара Пионерия, дуднеше дървопреработвателно предприятие с облаци дим над железните комини, разтърсваше земята с мощни взривове от пара и покриваше всичко с черен скреж. С тая си упорита работа, за която пет пъти бяха събирани по пет хиляди протестни подписа, то получаваше редовно преходното знаме за опазване околната среда. Като се изключат каваците, другата околна среда бяхме ние. Двама души вече се движеха с противогази през рамо. Сега из етажите пуснаха подписка, заселниците се включваха масово в нея. Зад фабриката се виждаха двата близнака — хотели „Диана“, по това приличахме на Ню Йорк. По балконите им се вееха анцузи, пешкири, потници. Вдясно се стреляше по цял ден. Там се намираше Ловният парк с мощния високоговорител, който огласяше пространството от Парк — хотел „Москва“ до полите на Витоша.

Сутрин в седем часа от хотел „Диана“ потегляше нишката на добре наспаните борци по гуменки и отеснели фланелки. Но много преди тях по пътеките тичаха неподатливите на спортния колективизъм самодейни бегачи, прочели книжката „Бягайте за здраве“. Бягаха млади, с ускорен ритъм и дълбоко дишане, бягаха възрастни, внимавайки да не пресилят сърцата си, цяло едно ято от пълнички жени като гургулици, шумно и весело се задаваше откъм телевизионната кула. Водеше ги една със страхотни бицепси. По-дребните се отдалечаваха настрани. Гургулиците внасяха в мирното и делово утро индивидуалната си окраска. На поляната до беседките танцуваха дъновистите — поизмряла порода от почитатели на слънцето под нежния плач на една цигулка. По главната алея „Двете козлета“ цепеше с гърди въздуха начеващият режисьор Антониони Порязов. Хората го бъркаха с Фидел Кастро и се спираха да го гледат. А той през това време си мислеше за филмовата новела, която снимаше в експерименталната студия. Виждаше я като голяма работа. Антониони беше най-фрапантната фигура в парка, всичко му беше фрапантно — и брадата, и крачката, и ходилото. Самуел Ламбрев ситнеше припряно в необитаемите части, защото не искаше да го познаят и после да викат — еее, и Самуел бяга. Иска да избяга от филмите си, но не може. На него много му се искаше да направи един филм за бягането в документален план, но му бутнаха някакъв сценарий, в който героите прекарваха три четвърти от живота си в празни приказки над някакъв обект. Сега той искаше да скалъпи работата така, че вътре да има поне двама, които да бягат и да си подмятат недотам цензурни думи. Най-много критиката го ядеше за тия жаргонни думи.

За да видиш всичко, което ставаше около седемнадесететажния лебед, трябваше да изгубиш много време, но телевизионният коментатор Пехливанов, който обитаваше върха на сградата, обхващаше всяка сутрин с едно око пейзажа. Той излизаше на терасата по гащета, правеше най-сложни гимнастически упражнения, взимаше душ, сядаше на шезлонга и отваряше бюлетина на БТА да подготви поредния си политически коментар. По това време госпожа Андреева, заемаща съседното апартаментче, вече беше отворила прозореца и плетеше на чист въздух, любувайки се на неповторимата гледка. Пехливанов си подчертаваше най-важното, което щеше да препише, после сядаше на масата, слагаше лист на машината. Райна му донасяше кафето. Тя беше дребничка, пъргава, миловидна и умна, имаше страшно чувство за хумор и познаваше най-дребните чертички от характера на мъжа си. Кафето Пехливанов пиеше облегнат на желязната ограда, с удоволствие разклащайки чашката. Погледът му падаше върху земните същества, изгубили обема си, и самочувствието му се повишаваше. На полянката до чешмата борците се бутаха, хванати здраво един в друг. Пехливанов се заливаше от смях и викаше:

— Райно, дай бинокъла.

Райна изтичваше с театралния бинокъл в ръка. Пехливанов го слагаше на очите си и се забавляваше.

— Виж ги, виж ги как се бутат — викаше като дете той, подавайки бинокъла на Райна. — Хранят ги, за да се бутат.

Райна отговаряше семпло:

— Както тебе те хранят да преписваш бюлетините.

Госпожа Андреева не обичаше да подслушва, затова прикрехваше прозореца и се изтегляше, навътре в стаята. Тя искаше да съхранява в себе си идеалния образ на съседите си.

Пехливанов изгледа Райна тъжно. Той беше много чувствителен на тая тема. Имаше натрапливата мисъл, че тя се отнася с пренебрежение към работата му. Отпусна се сломен на шезлонга, изпусна чашката, тя се разби на парчета.

Но вместо укор през прозореца се чу гласът на Райна:

— Любо, не чувам машинката.

Любо сви трагично устни и стисна дръжките на стола. После удари с крак в цимента.

Госпожа Андреева трепна, намери се неудобно сред гласовете им и затвори прозореца.

Но Райна не обръщаше внимание на дребните неща. Тя се мъчеше да вдигне духом съпруга си:

— Любо, не така де.

— Ти ме разстрои за цял ден — изхлипа себелюбивото сърце на Пехливанов.

Райна се появи в рамката на прозореца с двусмислена усмивка. После му принесе още едно кафе.

— Хайде, по-добре да го препишем културно, вместо да говорим глупости като онзи с перчема…

Любо отвори очите си и произнесе равно, в гласа му се прокрадваше отчаяние:

— Всички от електрониката сте циници. Пощади ме, не разбивай последните останки на нервната ми система.

Пехливанов разигра една истерична сценка, която беше прелюдия към деловите му занимания.

Райна разпери плажния чадър над масата, пренесе му плетения стол и му помогна да седне. Той събра сили и удари първия клавиш. Като че ли пишещата машина заглуши всичко — писъка на влакчето, движението на крановете, бумтежа на фабриката, която беше умирисала целия квартал на лепило, трици и махагон. Отдушниците й, покрити с прах, приличаха на ракетни стабилизатори.

По това време заселникът Гатев, който живееше в югозападния апартамент на десетия етаж, заключи бабичката, като й даде указание как да се държи и тръгна за работа.

Децата вече клечаха пред входа и разпознаваха минаващите.

— Това е Гатев, дето заключва майка си да не я откраднат — рече едно.

— Глупости — обади се друго, — ако излезе, няма да може да се върне. Тя има склероза.

— Шшшшшшшт… — обади се третото.

На входа се показа човек с представителна външност — с къдрава коса, много горд, много напет, с черно куфарче, черни очила, черна пеперуда, чупейки се в кръста. Децата го съпровождаха с поглед.

— Ето го и Палестрина.

Ако някой познава най-добре обитателите на един блок, това са децата. Те имат цяла разузнавателна мрежа. Какво е 07 пред тях? — Кръгла нула.

— Палестрина е естраден певец. Миналата вечер пак го показаха по телевизията.

— Татко каза, че гука като гугутка.

— Не знам как гука, но взима пара. — Момчето, което установи този факт, показа изключителна осведоменост за бита на Палестрина. — Ти влизал ли си в апартамента му? Всяка стена е боядисана различно. И има канадска ваза.

Но един се оказа още по-осведомен:

— Дето я показаха по телевизията…

Разговорът отново прекъсна и настъпи космическо мълчание. На вратата се появи мъж с раиран костюм, пълен с енергия, сърдит на целия свят. Той не изчака никакъв повод. Подхвана ги направо:

— Какво търсите тука? Веднага да се махате!

Носът му експлодира в носната кърпа.

Децата се прегрупираха край „ниското тяло на лебеда“, така се наричаше едно загадъчно удължение на блока, неизползваемо за нищо.

Сърдитият заглади мустаците, прибра кърпичката си и като гледаше мръсно с ъгъла на окото, потегли.

— Инженерът с изобретението — рече едно от децата. — Това е най-голямото изобретение след стенобойната машина. Успя да откаже пианиста да свири.

Вниманието беше отвлечено от едно дългокрако същество, което стъпваше на пръсти, а роклята му се въртеше около колената. Токче „Луи кенз“.

— Ето я и Емилия от кордебалета.

Момичето от кордебалета имаше добро настроение и вместо към булевард „Самоков“, сви към „Елемаг“. Тя поздрави децата:

— Здравейте, павурчета…

Те й отвърнаха разпокъсано, слисани от поздрава. Едно добави:

— Мама казва, че всички, които правят изкуство, са разведени.

— Стига бе, Палестрина изобщо не е женен. Той изобщо не иска да се жени, защото щял да си изгуби гласа.

В това време въздухът беше разлюлян от кънтящия алт на другарката Тричкова, метнала акордеона върху мощните си гърди, от висотата на деветия етаж. В ръцете й той достигаше максималните си размери. Трудоваците от съседния обект притаиха дъх и свалиха каски. Това окрили госпожа Тричкова и тя подкара някакъв романс от трийсетте години на века. С лице към небето, тя приличаше на разрошена в главата птица.

— Тричко или е в командировка, или е закъснял някъде с приятели. Когато е тука, не смее да се проявява, защото я млати.

— Как ще я млати, тя е лауреат на районния фестивал на художествената самодейност. Мама каза, че я водили в някаква картотека.

— И този го водят в някаква картотека.

Момчето посочи човека с пипонестата глава и очила, който правеше осемдесет и петата обиколка на блока. В негово лице всички различаваха известния преподавател по диамат Кираджиев. Отвсякъде течеше пот, шортите му бяха мокри, гуменките покрити с прах, като че ли пристигаше от олимпийски маратон. Но духът още мърдаше в тялото му. Той набра сили и викна:

— Деца, откога започва човешката история?

— От първия човек.

Отговорът беше репетиран поне сто пъти.

— А кой е бащата на човека?

— Маймуната.

Тука вече нямаше никакви проблеми.

Доцентът мина край тях скапан като юрдек.

Погледите бяха привлечени от нова личност. На площадката стоеше известният на целия квартал Ираклий Ламбриола, председател на домсъвета. Някой му беше сложил името за майтап. Много енергичен мъж, слаб, без коса, силно замислен върху съдбата на колектива и обществената собственост, той оглеждаше вратата, бравата, стените. Когато беше свободен, ходеше непрекъснато с един френски ключ през рамо. Ираклий погледна децата с безумно скептична усмивка и рече:

— Така ви искам, да разрушите целия блок. Той не е мой. Той е ваш — и си тръгна дълбоко засегнат.

— Малко е нервен.

— Нищо подобно, той е най-добрият говорител на радиото.

— Как ли пък не. Отдавна го тропосаха за една грешка.

— Ираклий не може да сгреши.

— То става подсъзнателно. Човекът бил без пари и все си мислел за заплатата. Както си мислел, казал по микрофона: драги слушатели, сега е точно десет часа и трийсет стотинки. Чула го цяла България.

Тогава излезе един по-компетентен:

— Нищо подобно. Майка ми каза, че бил гладен и трябвало да съобщи някаква песен и вместо „Биляно, пиле шарено“ казал „Биляно, пиле печено“.

Когато Ираклий се скри зад ъгъла на блока, едно от децата извика:

— Хайде на асансьорите. Домсъветът отиде на работа.

Те се разделиха на две и нахълтаха. Асансьорите потеглиха едновременно до седемнайстия етаж и обратно. Една бабичка, натоварена с буркани, чакаше пред вратата на седмия етаж. Отвътре се чуваха гласовете:

— Натисни. По-бързо. Минаха ни.

Точно в това време Пехливанов засече и в края на недовършеното изречение остана да виси „международната реакция, която“… И засече. На всеки можеше да се случи това, но Пехливанов го понасяше крайно болезнено. Райна му донесе третото кафе. Госпожа Андреева, със забрадка и дълга пола — тя винаги беше в духа на модата, се плъзна плахо, поздрави, оправи тентата и се прибра отново. Пехливанов пиеше кафето си, погледът му падна на телевизионната антена, която минаваше над терасата и се спускаше по стената до апартамента на неизвестно нему семейство. Тя беше сложена още преди той да се нанесе. Винаги му се струваше, че тая антена страшно загрозява терасата и го стяга под глътката. Беше човек, на който всичко му пречеше, но терасата беше обща и той трябваше да понася фактите такива, каквито са, макар въпросната антена да минаваше на пет метра от открития му кабинет. В епохата на демографския взрив пет метра са много нещо. Слънцето напече цимента. В къпалнята „Диана“ се чуваха гласове, плясъци, дори и седнал, той виждаше разсъблечените момичета и момчета, които се хвърляха в басейна и вдигаха облаци воден прах. Изведнъж антената се раздвижи. Пехливанов стана и погледна надолу. Видя момичешка глава, една дълга ръчичка дърпаше антената. Два етажа по-долу се появи момче и обърна лицето си. Пехливанов се скри, подавайки си носа над терасата. Момичето пусна навита на руло хартия, вързана с конец, момчето я грабна, викна „чао“ и се скри. Това беше всичко.

— Любо, какво гледаш там? — обади се през прозореца вечно бдителната Райна.

Любо самодоволно тръгна към разтворения чадър.

— Нещо много интересно. Любовна връзка в десет часа сутринта.

— Клюкар — възмути се Райна.

— Човек не може да избяга от обективната действителност.

Точно последните две думички му трябваха, за да продължи статията си.

Той си ги записа на едно листче, преди да седне пред машината. Беше много стриктен и внимателен към мисълта си. Държеше да улови момента.

След пет минути извика тържествуващо:

— Райно, готово!

И удари една дълга барабанна серия по клавишите. Това означаваше многоточие.

Райна изскочи с още топлия кейк и почука на прозореца на госпожа Андреева.

— Госпожа Андреева, готово. Любо написа статията, каним ви на едно матине.

Това значеше, че извънредното положение, наложено от творческия порив на Любо, е вдигнато. Сега всички можеха да се разхождат свободно по терасата.

Госпожа Андреева се показа, като оправяше прозрачната си забрадка и от спокойна почит към извисения труд на Любо повтаряше любезно:

— Много се радвам, много се радвам…

Те седнаха под чадъра, пред очите им се вдигаше Витоша, покрита с мараня, птиците пееха под терасата. Райна взе статията и рече не без известна гордост:

— Да я прочетем.

Любо я погледна убийствено. Госпожа Андреева винаги много деликатна към хората, добави:

— Никак няма да бъде лошо.

Райна почна да чете високо, отчетливо, като пред телевизионна камера.

Любо с удоволствие нагъваше кейка.

Докато думите подскачаха по терасата и се стапяха в ефира, блокът продължаваше да живее.

На единадесетия етаж старецът лежеше в люлеещия се стол и гледаше през отворения прозорец да прелитат гълъбите. Пред очите му имаше високо гълъбово небе. Слънцето влизаше под ъгъл и осветяваше снимките, наредени по стената. Те изобразяваха същия този старец като бебе, дете, което прохожда, момче в ново костюмче, ученик в стегната униформа, младеж с пеперудка и момиче до него с книга в ръка, подпоручик от българската армия, строен, наперен, подпрян на една скала, мъж с гарсонетка, с две момчета край себе си. После биографията се променяше. Докато накрая се появяваше с мустак и вирната глава. Мустаците бели, кожата под брадата му увиснала. Снимките бяха безнадеждно избелели. Цялата стена представляваше историята на един човешки живот, някъде по средата се прекъсваше от един кон, изправен на задните си крака, кон английска порода. Уж де! Портретната биография на стария мъж, седнал на люлеещия се стол, единствената му утеха от миналото, бе разположена в три реда. От другата страна се редяха атрибутите, съпровождали го в различните времена — ножчета, моливи, перодръжки, ками, саби, лули, гривни, монограми, ордени, цигарета, кутии, кожи и един хлопатар. Старецът се люлееше и си мислеше за миналото. До стола имаше масичка със стъкло и железен пепелник, след като един път по невнимание се опита да подпали апартамента, бяха го съоръжили противоогнево. Старецът дръпваше от лулата и теглеше чертичка върху листче с микроскопично моливче. С моливчето той отбелязваше колко пъти е дръпнал от лулата. Според указанието на лекаря — никога повече от петнадесет. Той натисна звънеца и влезе агнец с тих поглед.

— Какво има, дядо?

— Искам да пишкам.

Агнецът му помогна да стане, двамата се намериха пред бялата врата на тоалета. Дядото влезе вътре и преди да затвори, започна:

— Когато бях млад…

Агнецът знаеше притчата наизуст и дръпна вратата към себе си.

Той стоя, докато водата от казанчето прогърмя в порцелановата чиния. Двамата се завърнаха в стаята. Дядото умираше от скука и търсеше жертви. Той хвана здраво агнеца за ръкава и го потегли към стола.

Чакай да ти разкажа какво съм бил някога, за да не се срамуваш.

Агнецът проблея с треперящ глас, като си правеше сметка как да се изскубне:

— Аз не се срамувам, дядо.

Но дядото беше упорит като слон.

— Нищо, нищо, ти трябва да знаеш всичко… Ето това е моят кон Енчо — сочеше с лулата той. — Този кон, ако не се лъжа, имаше кафеникав косъм.

— Нали беше червен.

— Така ли? Пак ли го сменихме? Може да е бил и червен. Конят Енчо беше много умен, мислеше по-бързо от мене… И скачаше много високо. Разбира се, той не беше фатерщул, та да се държа с две ръце за него, както правя сега. Този фатерщул — той потупа дръжките на стола — е по-стар от коня Енчо. Той е наследство от баба ми. Така че като някога остарееш и ти ще се люлееш на него. Това е съдбата на човечеството, Викентий.

В това време от деветия етаж отново се разнесе мощният глас на другарката Тричкова: „разтегни, Андрей, акордеона…“

Дядото наостри уши като кавалерийски кон, опря се на бастуна и тръгна към балкона. Това беше добре дошло за Викентий. Той изчезна като електрон из стаята.

В джоба си дядото имаше книжни топчета, които правеше по време на дългите и уморителни бездействия. Той извади едно и замери изхвръкналата гръд на Тричкова. Тя вдигна пеещата си глава ивикна:

— Не се закачайте, господин Пепи…

Пехливанов се надвеси от върха на блока и изкрещя:

— Тричкова, стига с този акордеон. Тука не е бригадирски лагер.

Тричкова се изсмя високо:

— Докато не ме вземеш в телевизията — но пасаран!

Викентий, или както беше известен между другарите си с прякора Агнеца, сложи книгите в чантата, провери дали ключовете са в джоба му и викна:

— Дядо, чао!

— Чао — извика дядото с прегракналия си глас.

Бащата на Викентий казваше обикновено с прояден от озлобление глас: „Невермора се обажда“. Той беше чел някога в любовните си години „Гарванът“ на Едгар По и сега единствено запечатената дума му идеше като добре дошла да оприличи дядото на нещо зловещо.

Викентий тропна вратата зад себе си. Той беше кротко, хитро, обличко момче с благ поглед и лице, което не можеше да се улови. Променяше се непрекъснато, без да издаде никога мислите му. Или точно противоположно на това, което ставаше в душата му. Душата му беше необикновено подвижна, като небесен облак. Той винаги се изплъзваше от всяко положение, затова му викаха и майстора на изплъзването. Мекият му глас бавно протриваше и най-коварния характер, а живият му ум успяваше да се приспособи към всяка критична ситуация и със своята безконфликтност винаги да бъде на правия път. Това беше голямо изкуство. Сам Викентий го чувствуваше като дарба, вършеше го, без да се напъва.

Идеше му от самата същност, отвътре, затова посрещаше живота с изключително спокойствие и оразмереност. Той никога не се втурваше под тласъка на неразумни сили. Кротко и меко, кротко и меко — повтаряше той девиза си. Така никога няма да загубя.

Коридорът беше дълъг, той го измина с привичната си уравновесеност. Спря пред асансьора, натисна копчето, от дълбочината на шахтата се носеше „ура“. След малко го видя да прелетява напълнен с нискоостригани глави и щръкнали уши. Другият асансьор го следваше. Викентий беше реалист и тръгна по стълбите. Не изминал няколко стъпала, чу викове:

— Заседнахме!

Асансьорът за багаж дремеше между двата етажа. По-малодушните вече натискаха алармения звънец, най-малодушните викаха: помощ! Съседният асансьор набираше преднина. От него се разнасяха лаконични съобщения:

— Десета обиколка… Единайста обиколка…

Докато тези в големия асансьор изпадаха в ужас, на коридора се появи с притеснената си стъпка вечно трескавата Станка Богоева, най-елегантната жена в блока, с коса, паднала от едната страна на челото й. Много черна и много лъскава, както казваше бащата на Викентий — гарванова, втората дума, запечатала се в съзнанието му от Едгар По. Тя работеше в творческия колектив „Мусала“ и два пъти в седмицата за по два часа отиваше на работното място, където си сблъскваха мненията по въпросите на изкуството. Всички от блока, с пълно работно време, й завиждаха. Наред с това Станка Богоева имаше прелестното очарование да се разсейва, изтъквайки като главна причина децата си. Те наистина бяха крехки като великденски яйца и в името на здравето си гълтаха на годината по цял кашон еритран. Моята Лапетичка пак е болна — въздишаше Станка при всяка случайна среща с някой познат от блока. И пишеше сърцераздирателни писма до мъжа си в африканската столица Ломе, изпратен там като специалист да окаже безкористна помощ. На това отгоре пишеше някаква пиеса, с която беше затънала до гуша. Мъкнеше я непрекъснато в чантата си, олицетворение на душевния й хаос. Та и сега, когато едва натисна копчето на асансьора, разбра, че той е заседнал.

— Господи — рече Станка, — пак ли?

В гласа й се обади тъмно и трагично отчаяние.

— Пак — откликна Викентий, който стоеше незабележимо в тъмното.

Отвътре се чуваха детските гласове, а през прозорчето се виждаше водовъртежът от детски глави.

Някога Станка Богоева беше работила в един младежки вестник и оттогава съзнанието й остана завинаги свързано с проблемите на възпитанието. Тя рече с приглушения си глас, съзерцавайки с трескавия си поглед малкия мъж в тъмнината:

— Трябва да им помогнем.

Мъжът, т.е. Викентий, отвърна с ангелската си интонация:

— Може да им помогне само сервизната база.

И направи опит да си тръгне.

— Как ще оставиш другарчетата си в беда? — вцепени се Станка.

Викентий беше безсърдечен до безумие:

— Да не съм ги карал да правят рали. Колко пъти домсъветът ги е предупреждавал.

— Толкова малък и толкова антисоциален — прошушна си Станка. — Добре, че моята Лапетичка не е там.

Елегичната интонация увисна във въздуха като паяжина. Викентий се спусна по стълбите, глух за воплите на заседналите. Станка потръпна от възмущение. Сега можеше да се излее на свобода.

— Майчице, какъв безсърдечен тип!

Тя си представи как децата й един ден, ако имаха късмет да оздравеят от вечната ангина, можеха също да заседнат. Това беше ужасно. Ангина или заседнал асансьор? Тя заби нос в кабината и видя отблизо трогателните детски глави. Каква нежност лъхаше от тях. Почна да им говори.

Викентий излезе на площадката с песен на уста. Той хвърли чантата си нагоре и се спусна да я лови, но преди да я хване, се блъсна в някакъв човек, видя копчетата на панталоните му, чийто колан вечно беше подвит с мръсното си опаки навън и се спря. Чантата падна на земята. Викентий дигна глава и разпозна бежовите мустаци на Тафчо Манчев.

— Полека бе, Викентий, ще ме изкормиш! И няма да те взема да играеш в новия ми филм „Наколенки“.

Викентий събра самообладание и му рече:

— Не съм искал, другарю Манчев.

Тафчо беше майстор на каламбурите и веднага измайстори един, като се смееше с поклащане на диафрагмата:

— Да играеш?

— Не, да ви ударя.

Тафчо се усмихна, Викентий видя гъбясалите му от тютюн зъби. И си рече — какъв гъбясал кинематографист. Но вроденото му двуличие веднага го изведе на правия път.

— Последният ви филм беше много хубав.

Тафчо бутна файтонджийската си фуражка, купена от едно московско дюкянче, и поднесе „стюардесата“.

— Не пуша — отвърна Викентий.

— Трябвало и да пушиш. Аз, когато бях малък, също не пушех — възторгваше се Тафчо пред детското си минало. — Пропуших в антифашистката борба.

Трябва да се каже, че антифашистката борба завари Тафчо още с мъх под носа, така че тя не можеше да понесе отговорностите за неговите пороци. Но този лъжовен факт Тафчо използуваше за обогатяване на биографията си, която звучеше по-другояче, когато в нея се вмъкнеше подобно мажорно петно.

Викентий слабо се трогваше от тези вълнения на Тафчо. Той повече се интересуваше от практически неща и го върна отново към темата на филма.

— А роля за мене ще има ли?

— Разбира се — щракна запалката Тафчо.

Тогава Агнеца почна да го плъзга с ентусиазъм:

— Ако знаете какво стана с асансьора, другарю Манчев — гледаше го Викентий хитро: — Заседна и вътре пълно с деца. Нали ги знаете, въпреки съветите, правят си рали. Сега Станка Богоева ги утешава. Много ми е странна тази жена.

— Голям шмекер си, Викентий… — поглади мустаците си Тафчо. — Този оранж говори ли ти нещо?

Той намекваше за мухлясалите си мустаци.

— Много, другарю Манчев.

— Няма що. Ще играеш в „Наколенки“.

Агнеца се усмихна подло, каза „довиждане“ и хукна.

Агнеца мина под каваците на гара Пионерия. Тъкмо по това време единият кран тръгваше на път. На дългото му хоризонтално тяло бяха преметнати въжета. Колелетата се плъзгаха кадифено, беше фантастично да го гледаш как безшумно се носи върху огромните си железни крака. След него потегли другият. Създаде се впечатление за индустриално величие. В кабините, прикрепени към левия крак, седяха хора и направляваха двете чудовища. Викентий се загледа в епичната картина, зад него свирна тромбата на дизеловото локомотивче, той се подплаши, пресече коловоза и се намери на другия край.

Локомотивчето блъскаше цяла композиция без каквото и да е видимо напрежение. Машинистът се облягаше на прозореца и се хилеше безсмислено. Сигурно нещо привличаше вниманието му, но Викентий не можеше да отгатне. Или просто си разтоварваше нервната система. От мотора лъхна жега, вагоните проскърцваха, на стрелката с почукване преминаха на друга линия. Всички тези подробности бяха познати на Викентий. Но той обичаше да слуша трудовата музика, както се изразяваше учителят по физкултура. Викентий тръгна край коловоза. На пейката под шумналото дърво седеше момиче с дълги коси цвят охра. Под отблясъците на слънцето те придобиваха особена плътност, човек можеше да помисли, че на момичешките рамене лежат най-тежките коси в света. Имаше чипо носле. Ако беше Пехливанов, той веднага щеше да познае момичето, което спускаше конеца с намотаната хартия. Очите му сиви, замислени, а раменете му малко накривени на едната страна. Като че ли главата си държеше наведена към рамото. То махаше дългите си крака и гледаше третия кран, за разлика от другите два, монтиран върху масивна желязна опора, с хобот в небето. Хоботът се въртеше и се кланяше на вагоните. Кабината се издигаше и се връщаше по железните релси, дърпана и спускана от металическите въжета. В стаичката на отдел „Движение“ двама души умираха от скука, без да намират сили да си кажат нещо. Жегата ги беше напекла и от лицата им течеше пот. „Руен се пот от лицата им лееше“ — спомни си някакъв стих Викентий и се изсмя високо: ха-ха-ха! Момичето обърна глава и го видя. Лицето на Викентий замръзна като антична маска. Играеше един от вечните си номера. Той тръгна към пейката с онова велико хладнокръвие, познато само на хората, израснали сред изключителни изпитания.

— Човек може да си помисли — започна той, като сочеше отдел „Движение“, — че хората тук не работят, а си играят на началник-влак, началник-смяна, началник-спирач…

Той дръпна желязната стрелка, до която стоеше.

Човекът, който спеше на бюрото отсреща, но изглежда, че съвсем не спеше, му изсвири и го заплаши с пръст. Викентий върна стрелката обратно.

В това време крановете вече се връщаха. Връщаше се и локомотивчето, свирейки сърдито. Сред гората това беше поетично, смешно, недостоверно. Най-недостоверната гара, която беше виждал Викентий.

Ружа си мълчеше, изместила погледа си встрани, не че нещо я привличаше, просто искаше да покаже пренебрежителното си отношение към Агнеца, но в цялото й същество все пак се чувствуваше известно напрежение от приближаването му. Той застана пред нея и я погледна в очите. Тя си стоеше в застиналата поза, нямаше го, нямаше го стария лъв Викентий в съзнанието й. Викентий прочете за един миг душевното й състояние и придоби още по-голяма увереност в себе си.

— Руже, аз съм тук.

Ружа не му отговори, загледа се още по-упорито в пространството.

— Какво виждаш там? — усмихна се мерзко опитният инквизитор.

— Втората ти природа.

— Нима? — трепна артистично Агнеца.

Той пристъпи още една крачка и сложи ръка на главата й:

— Ако не се лъжа, ти си сърдита.

Още в подбора на думите се отгатваше гъвкавият характер на Викентий, пробивната му сила. Ружа вечно се укоряваше, че не може да му противостои, обвиняваше родителите си, че са я създали само от чисти тонове и полусенките й отбягват. Човекът е в полусенките. Като Викентий. Той израстваше в очите й с необикновена сила. Сам не съзнаваше поразяващото си впечатление. Но инстинктът му подсказваше, че дори сега, при цялата вътрешна напрегнатост и опит за съпротива от страна на Ружа, при изработения модел на поведение, той имаше предимството. Продължаваше да държи ръката си върху най-гъстата и топла коса на земята.

— Махни я — отмести Ружа ръката му.

— Значи си ми страшно сърдита.

— Слабо е да се каже — проговори най-сетне Ружа и усети, че половината от позициите са вече предадени.

Той седна, като внимателно нагласи чантата до себе си, като че ли кой знае какво имаше в нея. Но й отдели доста грижи, обмисляйки тактиката си в следващите няколко минути.

— Значи, стигнахме дотук — отрони той.

В гласа му прозвуча страхотно отчаяние.

— Какво искаш, Викентий? — предаде първия форт Ружа. — Ти правиш всичко.

Вътре в себе си Викентий се усмихна тържествуващо. Той предвкусваше — за кой ли път — спечелената победа.

— Но аз съм винаги в ажур.

— Ха! — възкликна изкуствено Ружа, мъчейки се да му нанесе някакви поражения със средствата на иронията.

— Не ми се надсмивай, не е човешко — продължи в отчаяната интонация Викентий. — Сигурно изпитваш голямо удоволствие, когато ме обиждаш.

Ружа подскочи на мястото си.

— Викентий, защо извърташ нещата?

Идеше й да му плесне един. Но той се наведе смирено към гърдите й, изхлипа и после избърса очите си. Всичко беше неуловимото изкуство да се изплъзва. В опита си да го задържи, Ружа направи фатална грешка.

— И днес ти прощавам, но да знаеш, че е за последен път.

Те станаха, Викентий въздъхна, а Ружа, като продължение на примирението даде някакъв последен отпор във вид на кротък укор. Тя погледна часовника си:

— Чакам те половин час. И аз имам основания да се съмнявам.

Викентий изпадна в дълбок размисъл пред категоричната изповед, засегнала издъно стабилното му сърце.

— Работата е в часовника — заекна Викентий, обичайки да задълбочава тези драматични състояния.

Работата съвсем не беше в часовника. Часовникът си работеше добре, беше марка „Пальот“, упорит като руски мужик, но Викентий го връщаше редовно назад, защото закъсняваше и защото по душа си беше въжеиграч.

И сега си го прояви, невинният му глас затрептя в обедната горещина и измести разговора.

— Ружо, искам да ти кажа нещо.

Той се спря. В главата му нямаше нищо и бързаше да го намисли. Ружа мълчеше, брадичката й потрепваше. Викентий не можа да издържи, грабна един камък и почна да го вдига с лявата си ръка, разбирате ли, той беше отгоре на всичко и левак, изобщо в него всичко си беше наопаки, почна да го вдига, като си броеше. Ружа го следеше внимателно, усещайки душевната буря под изчервения врат. Той го прави така, докато коленете му затрепериха.

— Петдесет… — извика Викентий. — Нов рекорд. Ружо, разбираш ли какво става?

Тогава Ружа се засегна, хвърли чантата на земята и каза:

— Аз пък ще изиграя Адажиото.

Викентий застана самонадеяно. Тя се понесе върху дългите си крака. Толкова се увлече в адажиото, че хвърли обущата си и почна да играе по чорапи. Чорапите й почерняха от въглищния пръх. От влакчето някой изръкопляска — машинистът. Ружа се разгорещи още повече, като мираж прелиташе пред ококорените очи на Викентий. Културизмът му се видя тъп и безсмислен.

Тя спря задъхана, каза му, без да сдържа нежния си изблик:

— А пък аз няма да стана балерина.

От нейна страна това прозвуча много пожертвувателно.

Но Агнеца, направил мили очи, запита елегично:

— Защо?

Беше чисто лицемерие.

С цялата откровеност на честната си натура Ружа избухна:

— Защото не искам да ти причиня мъка. Аз съм гениална, разбираш ли?

— Да, слепоочията ми бият.

— Миличкият — изрече Ружа, целуна брадичката му, взе си чантата, отупа я о коляното и погледна часовника.

— Ще закъснеем.

Викентий подтичваше след нея, мислейки с превъзходство: колко е наивна… колко е наивна…

Този пръст винаги си махаше — заканително, предупредително, заплашително, помирително, извинително, един тънък, възлест пръст, прекалено дълъг за ръката, която имаше честта да го притежава. Вечният пръст на учителя, когото децата виждаха още с влизането си в двора, а в клас го следяха като хипнотизирани. Дори когато тръгваха на разходка, този пръст се издигаше и определяше посоката като знаме. Никой не можеше да се отдели от строя, защото пръстът беше всевиждащ. Това беше пръстът на флегматичния и беззлобен учител Пешо Максимов, човек, изгубил половината от живота си по училищните стаи, пил от горчилката на тъжната учителска професия, добил от нея лека цироза, която му обещаваше безводни старини. Пешо имаше къдрава прошарена коса и благородно лице, осанката му малко извита. Неговият пръст беше най-безвредният, най-миролюбивият пръст в училището. Затова колегите му казваха с известна завист — вие, другарю Максимов, имате най-деликатния пръст в учителската професия. Пешо не се трогваше от подобни ласкателства, съзнанието му беше прикрепено към черния дроб и си мислеше за много други работи, за тъжната чернилка, която настъпва в човешкия живот след като преминат буйните години. Мислеше си за пропуснатите весели мигове, за висшето образование на децата си, за парите, дори за котарака, който всяка нощ спеше в краката му и мъркаше като електроцентрала. Пешо се разхождаше между чиновете и говореше с глухия си глас върху някаква математическа формула, негово откритие, която беше написал на дъската и беше гордост на живота му. За нея получи значката „Отличник на Министерството на народната просвета“. Пешо я носеше като таен документ под ревера си и я показваше само при критични случаи.

— Разбира се — говореше разчленено Пешо, — това може да се обърне и иначе. Тогава теоремата ще придобие съвсем друг смисъл. Какъв ще бъде този смисъл? Внимавай!

И той почна да пише формулата в обратен ред. След като я изтри на два пъти поради дребни грешки, той се хвана за черния дроб и на лицето му се изписа болезнена гримаса. Учителят Максимов остана неподвижен за няколко секунди.

После с познатата усмивка попита:

— Болеше ли ви, деца?

Целият клас гръмна в непринуден смях, заразен от оптимизма на Пешо. Те си нямаха понятие за черен дроб и затова болката на учителя им оставаше дълбоко непозната. Той вдигна пръста си и го размаха, класът избухна още в по-лавинообразен смях. С риск за нов удар в черния дроб, Пешо се изправи на пръсти, почернял от мъка и викна:

— Тишина…

Той сам се уплаши от гласа си, прибра пръста си обратно и се обърна към черната дъска, на която беше написана формулата, изразяваща обратното състояние на вещите в зависимост от ъгъла на земното въртене и слънчевото притегляне.

— В такъв смисъл — размахваше пръста си Максимов, — обратното състояние на цифровия ред изразява едно задължително отношение, което трябва да се има винаги пред вид при незадължителната променливост.

Така поне ни го предаваше по-късно в спомените си един негов ученик. Дали този ученик беше разбрал нещо от откритията на Пешо?

Той избърса лицето си с гъбата, това беше редовната му ужасна грешка, и сложи ръка върху черния си дроб.

Една ръка се дигна и стоя във въздуха, докато учителят я забеляза.

— Кажи, Руже.

— Другарю Максимов, от името на целия клас искам да ви попитам — няма ли лек за тая болест?

Пешо замръзна на мястото си, никога не беше очаквал подобен въпрос. Тези бройлери шегуваха ли се, или наистина проявяваха някакъв интерес към него. След като усети гробната тишина, той разбра, че децата го питат съвсем сериозно и влагат в неговото положение искрена загриженост. Като пусна механически ръката си, той ги подкупи с усмивката си.

— Няма — отвърна той и на лицето му се изписа щастие.

— Ние ще ви помогнем — викнаха децата в един глас. — Кажете ни как?

И тогава черният му пръст се размаха развеселен във въздуха…

— Ах, вие, палавници!

Това беше най-веселата усмивка на Пешо Максимов и на пръста му, откакто лекарят му внуши, че има цироза.

Звънецът удари. Пешо Максимов взе дневника и като махаше приятелски с ръка на децата, излезе.

От стаите рукнаха окованите от едночасовата дисциплина юнашки сили и се изляха на коридора. Вълните почнаха да текат на всички посоки, така че в края на краищата се образуваше едно затворено движение, което описваше кръг. Вик, крясъци, удари, тупаници, блъсканици. Едно момче и момиче бяха се хванали за ръка. И един извика след тях:

— Глейте, глейте, тия са любовници.

Децата се изсмяха. Влюбените бяха Викентий и Ружа. Те се намериха в небрано лозе, спряха смутени, пуснаха се, но пак се хванаха. Какво ли не правеше хладнокръвието на Викентий. Намериха се пред бюфета, взеха си по един сандвич с шунка, любимата закуска на Агнеца и излязоха на двора да подпират стените на училищната сграда. Ружа триеше гърба си в току-що измазаната с пластмасова боя стена, гледайки смутено надолу. Погледът на Викентий се рееше в пространството със захарно умиление, събудено от мислите за близостта му с Ружа. Ружа беше голямо момиче, страшен характер, предано, наивно, добро, така че Викентий можеше да си препуска коня накъдето си иска. В този момент животът му се представяше като зелена морава. Затова и усмивката му грееше така радостно и самодоволно и миглите му се слепваха от блаженство под топлото слънце. Той усещаше рамото на Ружа, което се докосваше съвсем невнимателно до неговото, гледаше пръстите й, стиснали сандвича, косата, забулила я като звезда. И той пред нея — избраникът й, по-точно поклоникът. А в нейната глава още се въртеше безвкусната шега на момчето от коридора и я караше да се чувствува неловко. Все пак колкото и да е шега, ще си помислят, че в нея има някаква истина. Ружа се замисли — имаше ли истина? За пръв път си задаваше този въпрос.

— Вярно ли е, че сме любовници? — с неподозирана убийственост зададе въпроса на Викентий.

При такова питане и така коварно подадено, всеки човек се оказва в клопка. Същото нещо изпита и Викентий. Той усети, че нещо здраво го захапа и спря да дъвче. Но се окопити бързо.

— Пред мен никога не е стоял такъв въпрос.

И обърна очи към слънцето пак с тоя щастлив и блажен изглед.

Ружа трепна, наежи се.

— Така ли?

Тя изпусна сандвича, после се наведе, взе го, издуха го и го задържа пред устата си. Остана си така, с отворена уста, учудена, безкрайно учудена от равнодушието на Викентий.

— Така ли? — повтори тя и захвърли сандвича, след като схруска полепналия прах.

Викентий й поднесе своя.

— Отчупи си — рече той с хлъзгавия си тенор.

— Не искам — отвърна Ружа и се обърна настрани, сложила ръце зад гърба си.

Косата й падна още по-ниско. Викентий като стар опитен кърт, се отдаде на занаята си, почна да рови внимателно почвата под краката й:

— Ти си прекалено чувствителна. Могат ли да те засягат такива работи?

Ружа прибра косата си и като гледаше пред себе си, отново изгуби кураж да каже истината с пълен глас. Направи една извивка, която не мина пред опитния Викентий.

— Значи не си ми и приятел.

— Аз — тупна се Агнеца по гърдите и юмрукът му отскочи.

— Ти — отвърна Ружа, — иначе щеше да ме защитиш.

Някаква сигнална лампичка светна в съзнанието на Викентий и го предупреди за опасността. Ставаше дума за кавалерство, т.е. Викентий да се обърне и да извие врата на нахалника. Това отиваше пряко силите му, неговият принцип беше — никога пердах. Не знаеш какво може да ти се стовари на главата. Дипломацията му се виждаше като любимо занятия. Дори веднъж се изповяда пред Ружа:

— Искам да стана консул.

Тук нещо бъркаше, в главата му се смесваше вестникарската информация с информацията от древните векове, с проконсулската епоха на Римската империя. Да оставим, че беше гледал с изключително внимание безподобния ТВ сериал „Клавдий“. Ето че сега му предлагаха да усвои ново поведение в обществото.

— Не, не мога — почна да се защищава с известна погнуса в гласа Викентий. — Не мога да падам до тяхното равнище.

Простодушната Ружа го караше по-елементарно:

— Значи аз за тебе не съм равнище.

И му подаде спасителната халка, за която Викентий се хвана с две ръце.

— Ти за мене си всичко — изповяда се той с прочувствен глас.

Беше толкова изтънчен, че се усещаха как трептят нишките под отмереното подаване на въздуха от трогнатите му гърди.

— Аз нямам по-голям приятел от тебе, по-близко същество…

Ах, тези думи, на които Викентий беше цар. Същество. Ружа наистина се почувствува същество, сви се, скръсти ръце пред гърдите си и изпадна в истинска безпомощност. Това беше и целта на Викентий — да я доведе до състояние на удивление пред своя благ и коварен език. Не можеше да има в тая възраст по-силна дума за едно момиче от думата същество. Тя толкова се впечатли, че днес за втори път подписа капитулацията:

— Викентий, прости ми. Аз съм много лична.

Защо пък лична, рече си Викентий. То си е много естествено. И пусна нов комплимент.

— Лична — не, емоционална.

— Викентий, ти отиваш в крайност. Ти ме смущаваш, аз не го заслужавам!

Тогава Викентий смени рязко курса:

— Ела да изядем по една ореховка.

Той не каза „ореховки“, защото се страхуваше, че финансово може да рухне.

Но преди да се отлепят от стената, пред тях се изправи едно червенобузесто момиче и сложи крак на идилията. То се стесняваше, защото застана мирно и опъна ръцете си до бедрата, като че ли се намираше пред черната дъска. Така й действуваше Викентий. Но се обърна към Ружа:

— Утре имам рожден ден, ще дойдеш ли?

Ружа не можеше да реши сама такъв съдбоносен въпрос и почна да се оглежда неловко, като чакаше намесата на Викентий. Все пак в такъв момент трябваше да й подскаже нещо. Викентий мълчеше, присвил мигли, недостъпен и превъзходен.

Ружа смънка:

— Ще видя.

Агнеца трепна. Момичето разбра каква е работата и се престраши:

— Другарят също нека се чувствува поканен.

Перките на Викентий трепнаха и се наежиха.

— Това е Викентий, запознайте се — прошушна Ружа, страхувайки се от неизвестните реакции на приятеля.

Момичето подаде ръка. Викентий я пресрещна, задържа я с известно изящество пред гърдите си. Ружа си помисли, че ще я целуне и я обзе безпричинна ревност. Но Викентий беше умен, отчаяно умен, тихо произнесе името си и се усмихна като ангелче. Не можеше да възкликнеш колко е сладък, защото във външния му вид имаше отчужденост.

Едва сега той разбра, че момичето се казва Митра и веднага се досети, че родителите й са преселници от някое романтично, но изоставено село на отечеството. Червените й бузки също напомняха за пресния полски въздух.

— Ще дойдете ли?

Викентий веднага загря — на вие. Възпитано. Но преди да отговори, Ружа, окуражена от поведението му, каза:

— Аз ще го осигуря.

Изобщо Викентий си беше извоювал едно много удобно положение с постоянната смяна на тактиките, Ружа за всичко и навсякъде го осигуряваше. Тя го осигуряваше за кино, за естраден концерт, за събрание, за „мокет“, за ръководството на дружинката, изобщо беше поела, без да съзнава, една огромна тежест, която за учудване на другите, будеше в нея фонтан от щастие.

Викентий кимна с очарователна усмивка, като че ли той щеше да заеме мястото на празничната торта, около която ще се завъртят всичките.

Тактиката на Викентий мереше много далече и всяка нощ, когато заспиваше, той я преобмисляше, като внимателно отстраняваше допуснатите през деня грешки. Ружа си беше капия, това си го знаеха и у дома, и в училището. Но прекалено симпатична — висока, кльощавичка, с длъгнесто лице, сиви очи, за носа вече казахме — малко вирнат и устни, в които имаше нещо безкрайно примамливо. Малко си беше занесена и впечатлителна, но не реална. Момиче, създадено повече за изкуството и страстите, отколкото за обективното съзерцание. Обратно на Викентий. Тази противоположност привличаше Агнеца, но не по-малко го впечатляваше баща й, брадат мъжага, който се появяваше по телевизията, говореше като картечница и пишеше книги. Книги! Голяма работа лежи в тях, мислеше си Викентий, голяма подемна сила. Книгата за него беше загадъчна като форма, изобретение, съдържание и преди всичко като потаен дух, който може да ти причини освен радости и главоболия. Така че Ружа и баща й фигурираха в съзнанието му в едно общо: Ружа беше посредникът, чрез който той се докосваше до това загадъчно колективно същество, което в края на краищата не можеше да не пръска около себе си и някои облаги. А какво беше Викентий, какво бъдеще се очертаваше в него? У дома работите скърцаха, той вървеше наведен под семейния обстрел и внимаваше само в едно — да се измъкне цял и невредим. Същият този Викентий, мълчалив като йеромонах, невинен и глупав, с откачената идея да стане културист. Всеки човек си има някакво чувство за малоценност и той всекидневно работеше над мускулите си. Най-обикновено явление беше да бута някоя стена, подпрял я с две ръце, червен като рак. Баща му отмяташе ръце назад и извикваше като прострелян:

— Не ти ли вкисна да буташ стените из къщи?

Правеше жест на отчаяние.

С цвят на морков, защото кръвта му се оттичаше бавно, Викентий опипваше мускулите си.

— Напредваш, напредваш, момчето ми — с ирония говореше майката и се разхождаше с цигара в ръка, пълна противоположност на емоционалния и реактивен баща с непоносимото име — Милтидат. Майката го контрираше с по-всеобхващащото име — Милена Гяурска. Милена Гяурска беше завършила персийска филология и по някакво кръстосване на съдбовните сили бе попаднала в кинаджийската професия. Една професия без край, без граници, в която всичко се прелива и затова е мечта на две трети от човечеството. Тя имаше бленуващ поглед и котешка походка. Когато Викентий изпадаше в беда пред баща си, тя се изправяше като тигрица:

— Не пипай детето, остави го на мира.

И престрелката започваше всеки срещу всеки. Сега Викентий стоеше под свистящите думи и си пазеше главата. Струваше му се, че куршуми свирят над него. Не беше ходил на война, но си я представяше.

— Вместо да се прави на идиот, да си гледа уроците — каза Милтидат, като вадеше от хладилника яйца, за нещастие изпусна едно и го счупи.

С чувствителното си ухо Милена веднага разбра какво се случи и се приближи към вратата.

— Счупи го, нали, счупи го. Сега ще го оближеш.

— А ти не можеш ли да свършиш тая работа?

— Не мога. Аз съм по роба.

— Аз пък ще го размажа.

Викентий чуваше как чехлите на баща му почват да се тътрят по линолеума със злост.

— Ела да видиш — вика той.

Те се срещат по средата на коридора, гърди срещу гърди.

— Ти си откачен — вика Милена.

— Нали, не съм Дъстин Хофман с кривия крак, нали? Я виж, погледни ме, мога да приличам и на него.

Той се смалява и почва да клинка из коридора, като се смее издевателски.

— Млъкни! — изревава Милена и вдига юмруци. — Тая среда ще ме умори. Тя разсипа мечтите ми.

Бащата продължава да клинка и да се смее:

— Ето ме — Дъстин Хофман, но няма кой да ме оцени.

— Господи, какъв ад — хваща робата си Милена и едва не я разкъсва. — Трябва ми телефон, чуваш ли?

В битката вече няма никакви правила, никаква логика. Викентий се навежда по-ниско, крие присъствието си — да не се досетят за първоизточника на схватката — и се промъква към вратата.

Бащата вдига ръце — тържествува, свил ги в юмруци:

— И на мене ми трябва, ама няма. Другата петилетка, когато ти опада козината.

— Каква смрад, господи — стъпква цигарата Милена и се връща на леглото.

Тя се задушава и вика:

— Викентий, дай ми капките.

Викентий скача, отваря шкафчето и изважда някакво шишенце с кафеникава течност. Тича в кухнята, пълни чашата с вода, баща му бърше с мокрия парцал размазаното яйце по пода, с неясно разкаяние на лицето, връща се при Милена, отброява двадесет капки и ги подава в треперещата ръка на майка си. Тя ги изпива, отпуска се на възглавницата, хваща се за сърцето и казва, за пръв път с любяща интонация:

— Благодаря.

Викентий прибира шишенцето в шкафчето и сяда над учебника. След малко пронизително почва да бръмчи звънецът.

— Невермора — вика Милтидат. — Бягай да видиш какво иска.

Викентий се спуска като стрела и потъва в покоите на господин Пепи, вечно замаян от равномерните приливи на склерозата.

Това е „мокета“, страшната думичка за всеки родител, зад която се крият ужасните потайности на нещо неизвестно. Пет момчета и пет момичета, по средата масичка и на нея соленки с лимонада. Това е още началото. След малко пристига нова двойка, сгъстяват се, още еднаи за нея се намира място. Стаята е разтегателна като любезната и смутена усмивка на Митра, която кани непрекъснато гостите да се чувствуват като у дома. След двадесет минути двадесет пъпчиви глави, потънали в мълчание и трепет, като че ли се познават от вчера, най-много да си пошушнат нещо. От време на време смях, главите се обръщат, в средата е Викентий. Той си е подготвил цяла програма. Митра влиза и слага на масата нови хранителни подкрепления — сладки и кутия бонбони „Белмекен“. Пуска това, без което нито един „мокет“ не става и не може да стане — магнета. Оживлението минава като полъх над детските глави, развеселяват се, някои почват да загряват на място. Викентий казва на Ружа.

— Колко сме много. И всички влюбени.

Второто той го казва на ухото й, като намига дяволски. Това е нещо като допинг за изнемогналата душа на Ружа. Тя го поема и се усмихва до ушите. Умен е този Викентий. Геният на класа, макар бележките да не са му много в ред. Всичко му идва отръки, идеализира го Ружа. Същински Леонардо да Винчи. Те току-що бяха ходили на изложбата в Криптата и бяха гледали сериала по телевизията, сега й се стори, че най-подходящо е да го сравни с великия художник. Разбира се, във формата имаше разлика, на Викентий му липсваше стройната фигура на Леонардо, но в замяна на това беше кръгличък и мекичък. Ружа се ужаси от нелепото сравнение, и се поправи — но е лъчист. Стисна ръката му. Викентий се ококори, скочи, той го разбра като покана за танц и стана искрата на масовия взрив.

Масичката беше бутната в ъгъла, столовете край стената, за по-удобно ги наслагаха един върху друг. Викентий се кършеше плавно, вдигнал ръцете си нагоре, леко мърдайки пълничките си рамене. Ружа се виеше около него. Тя размахваше грациозно ръце и гледаше в краката си съсредоточена като индийски факир, като че ли Викентий отсъствуваше. Същото почти можеше да се каже и за Викентий. В един момент тя заставаше срещу него, поглеждаше го със сивите, полуусмихнати очи. Викентий се снишаваше и тъпчеше на място, подхвърляйки гъвкавото си тяло. Трябва да се отбележи, че измежду момчетата Викентий показваше най-съвършено изкуство, имаше неподражаема лекота, вследствие на което в един миг той стана център на „мокета“, момичетата се свиха като венец около него и Ружа се видя да играе сама вън от обградилия го кръг. Тогава, тласкана от чувство за привързаност, тя се втурна, разкъса кордона и се прикрепи здраво до Викентий, като му нашепна — не ми бягай! Ушите на Викентий пораснаха. Той почна да се върти и да прави неочаквани по своята оригиналност изпълнения. Намериха се такива, които му подражаваха. Викентий грабна едно лимонадено шише, надигна го. След като го изпразни, викна към Ружа:

— Напих се до шапката, дайте ми коня — и си нахлупи една шапка, която висеше на стената: с нея заприлича на изоставен каубой сред вражеско племе.

След два часа „мокета“ беше на върха си. Един се писа по-хитър и предложи да играят на завързани очи. Приеха единодушно, извадиха носните кърпички и си вързаха очите. Митра пусна най-дивата мелодия, която имаше на лентата. Едно женско гласче се провикна:

— Целувай!

Компанията спря за миг вцепенена, после викна ура и всички протегнаха ръце. Първото, което Викентий напипа, беше едно момче, което се стремеше в посока към него, сграбчиха се, но когато се целунаха, останаха дълбоко разочаровани и се разминаха, без да си разменят дума. След това с верния си усет, той се насочи натам, откъдето се чуваха момичешките гласове, събрани на едно място, като че ли собственичките им бяха решили да се бранят до смърт. Викентий се вряза с присъщия му устрем и целуна първото, разнесе се олелия, в това време Ружа беше се откъснала и отчаяна от загубената ориентация, викаше:

— Викентий… Викентий…

Викентий спря за миг, ослуша се и безпогрешно се понесе към нея.

— Тука съм, Руже.

— Само тука ли си?

— И още как.

Той внимателно я целуна по бузата, толкова преднамерено внимателно, че Ружа изпита потресение. Тя рече:

— Колко си охладнял, Викентий.

— Бях на прозореца. Там е отворено.

Той излъга толкова естествено, че на Ружа й се стори, че чу многоочакваната истина.

Сега, като се прибираха хванати ръка за ръка, защото беше много романтично в тъмното и на Викентий му идеше да съчини някое стихотворение, той подхвана един странен и подозрителен разговор, вместо да използува тъмнината за по-възвишени цели.

— Ружо, чух, че баща ти пише нова книга — слъга той, но с голяма сигурност.

Чул! Като че ли из блока само това се говореше.

Ружа го погледна озадачена и издаде домашната тайна:

— Да.

В гласа й имаше пълна дезинтересираност.

Викентий стана плах.

— За какво?

— За медиите.

Викентий се замисли, отдавна не беше така покъртително откровен:

— Чувам го за пръв път.

— Аз пък им свикнах вече — отвърна Ружа с предишното си равнодушие.

— Да не са марсианки?

Това беше най-големият гаф в досегашния му живот.

Ружа се изсмя, но прояви деликатност. Тя не искаше да накърни обяснимата неосведоменост на Викентий. Отвърна му нещо съвсем друго:

— Мама му казваше да напише криминале, той — не, та не, искал да бъде на равнище.

— Затова ли се разведоха? — стана целият любопитство Викентий.

— Имаха си противоречия. Мама казваше, че били главно творчески.

— Ох, там стават всичките най-засукани неща.

Това го наведе на някакви мрачни предчувствия, душата му се просветли и той каза:

— Да се целунем в чест на медиите.

Нямаше какво да се прави — целунаха се.

Вече казахме, че Викентий хранеше респект към Ружа не само заради сивите й очи, но и заради тайнствената кариера на баща й, който се ползуваше с популярност не само в столицата, но и в цяла България. Когато се показваше на малкия екран, седемнадесететажният блок, без каквито и да е изключения, сядаше пред телевизията. Това в три четвърти се отнасяше до всички български зрители, защото бащата на Ружа имаше не само чене, но и вид. Да си го припомним пак — казваше се Ладо Ивановски. Беше страшно сериозен мъж — с лула и брада. В официални случаи слагаше блейзер, който стоеше като излят на осанката му. Гледаше отвисоко и непримиримо. Черната му коса се диплеше на дребни равномерни вълнички, винаги добре причесана. Той слизаше по стълбите тържествено, като поздравяваше важно съкооператорите. Всички знаеха, че съзнанието на Ладо никога не присъствува в момента. То контактува с някакви други субстанции и проблеми, от които се оформят впоследствие беседите, статиите, книгите. Видеше ли го, Викентий се свиваше до стената. Потиснат от домашната си среда, той търсеше начин да премине в друг слой на атмосферата и да почне да диша по-свободно с оглед на безбройните таланти, които носеше в себе си. Лепваше се до стената като пощенска марка и го наблюдаваше внимателно как се приближава стъпка по стъпка. Какво знаеше Ладо за Викентий — нищо, само че живееше в блока и беше съученик на Ружа. Но и това не беше малко. Викентий беше готов да коленичи пред рижата му брада и черно куфарче, в което се съхраняваха какви ли не загадъчни вещи. Викентий приклякаше, правейки истински поклон и отчетливо поздравяваше:

— Добър ден, другарю Ивановски.

Ладо винаги оставаше сепнат от внезапния поздрав. Не толкова от поздрава, колкото от интонацията, с която беше изричан, с добре намерените акценти и гладкостта, която в гласа на Ивановски, като човек на категоричните тонове, винаги се губеше. Ладо се оглеждаше през черните си очила, които му служеха повече за маскировка, отколкото за слънце, съзираше го и му отговаряше. Викентий го гледаше нахално усмихнат и се изнизваше безшумно край стената, така че след като повдигаше очилата, Ладо виждаше само празното място и винаги имаше неприятното усещане, че някоя медия се плъзга край него и се шегува над прекалено съсредоточения му вид.

На жилищните събрания Ладо беше лъв.

Край него хвърчеше перушина, служеше си много умело с цитати. Най-често цитираше „Жилищният въпрос в Англия“ от Фридрих Енгелс. Милена Гяурска, която беше ерудирана до шапката си, махаше пренебрежително с ръка и отбелязваше с досада:

— Този пък с неговия Фридрих Дюренмат ще ме убие.

И си спомняше с опиянение пиесата „Портретът на старата дама“.

Тогава Ладо Ивановски като че улавяше беззвучния укор на Милена и отвръщаше:

— Другари, пак се разминахме по основния въпрос.

Ираклий Ламбриола, мъж с непреклонна вяра в бъдещето, заключаваше окуражително:

— Другари, да се надяваме, че следващия път ще се срещнем.

С такива малки надежди живееше Викентий. Винаги когато минаваше край апартамента на Ружини, той поемаше дълбоко замайващия аромат от лулата на Ивановски и чуваше веселия лай на пишещата му машина. За разлика от Пехливанов, който Викентий причисляваше към леката кавалерия, Ладо пишеше по цял ден, проявяваше издръжливост на дългобойна батерия. Или както казваше баща му — натегнат като кърт. Два пъти в седмицата той ладуваше по редакциите в ръка с черното куфарче, в което се съхраняваше произведената стока. Наред с ръкописите в куфарчето имаше един сгъваем чадър, един шушляк, пакет тютюн за лулата, бележник с черни кожени корици, две-три химикалки и един сапун „Бебе“. Така Ладо беше готов винаги за командировка. Можеха да го хванат от улицата и след два часа да го видиш на някоя сцена в провинциалния кинотеатър да се разхожда и да изнася беседата си. Викентий страшно завиждаше на този свободен и необвързан живот — няма работно време, няма присъствена книга, за която баща му се изпребиваше сутрин по трамваите и автобусите.

И ето един ден Викентий победи себе си, както си стоеше до стената, изведнъж блокира Ладо Ивановски по един най-безобиден, но дързък начин.

— Как сте, другарю Ивановски?

Ладо се спря, повдигна очилата си и видя на един метър от него да се усмихва благата физиономия на Викентий. Той гледаше с чисти, непорочни очи, каквито имат девиците в най-светлата си възраст. И мигаше в някаква сърдечна унесеност. Ладо го позна, намести очилата и като се усмихна с лъчезарната си усмивка, защото той вътрешно беше много достъпен човек, отвърна все пак малко слисан от неочакваната среща.

— Добре.

Подаде му ръка. Викентий отпусна своята в неговата като поничка и усети непривичната й топлина. Още не изстинал от напрежението — моментално прецени Викентий.

— Това да се чува — отвърна Агнеца, като че ли го свързваше с бащата на Ружа стогодишно приятелство.

Ладо почувствува сакото си да му отеснява. Но то съвсем отесня, когато Викентий с подкупващата си непосредственост го парира за втори път:

— Другарю Ивановски, мога ли да ви попитам нещо?

Ладо се поколеба, усещайки хлъзгавата природа на Викентий и след известна несигурност рече:

— Може.

Е, какво, може да го пита едно момче, един приятел на Ружа, нещо най-просто или безпредметно. Ладо се излъга. Викентий извади острието на новия въпрос, усмихна се слънчево и като проследяваше лицето на Ивановски, обхванато от не добре прикрито смущение, пусна стрелата:

— Другарю Ивановски, какво е това медия?

Бащата на Ружа повдигна очилата и го разгледа още един път внимателно, този, същия Викентий. Сериозно ли пита, или си прави смешки. Ладо беше много сантиментален на тема достойнство. Преди да отговори, поразмисли, защото в увлечението на едно фалшиво чувство можеше да направи някой гаф, после да се срамува пред момчето цял живот. Тези песоглавци помнят по-добре от всички историци и архивисти, помнят и не забравят провала на някоя уважавана и от тях личност, за да се гаврят зад гърба й докато живуркат. Просто личност, меко казано. Но личност с авторитет. Ладо все пак смяташе, че има такъв в очите на най-малките обитатели на блока. В състояние на дълбоко раздвоение, чувствувайки мръсно подадения въпрос, той отговори разтегнато, защото с тия медии беше станал постоянна дъвка в устата на колегите си.

— Този въпрос, Викентий… нали така се казваше — Викентий, е много голям и не може да се изчерпи с един отговор, и то пред вратата на асансьора.

В това време кабината пристигна от седемнадесетия етаж. Ладо хвана дръжката на вратата, някой да не му я отнеме изпод носа. И вече отново усмихнат и много благосклонен, както казваше понякога Милтидат в пристъп на ревност — безвъзмездно благосклонен, това обикновено го отправяше към Милена, дръпна вратата. Преди да я пусне след себе си, той каза на Викентий с ведрина, обляла лицето му:

— Ще дойдеш у дома да ти обясня.

На Викентий не му трябваше нищо повече. Той изтръгна от дъното на културистките си гърди едно благодаря и видя как кабината отлетя, оставяйки зад себе си мрак и тишина.

Преданата Жана д’Арк, така Ружа обичаше да се нарича насаме по отношение на Викентий, след като беше гледала филма „Началото“ на Глеб Панфилов, който я порази с фантастичната преданост на френското момиче към народа й. Ружа също смяташе, че може да извърши нещо подобно, ако не за народа, защото сега нямаше подходящи обстоятелства, то за Викентий. Тя непрекъснато обмисляше как да привлече по-близо до себе си от никого незаплашвания и никого незастрашаващия Викентий. Но нуждата от близост е страхотно чувство, на него човек не може да устои и е готов да си въобразява и да предприема какви ли не неща. Какво можеше да му предложи, с какво да го облагороди към себе си. Тя се премяташе в завивките и гледаше в белия таван. То не трябва да бъде нещо изключително, защото ще се замае, но и не нещо незначително, което може да му предложи всеки друг. Ружа беше нагазила много дълбоко в приятелските чувства и си представяше или някакви непоносими за обикновените хора трагични събития, в които тя се въздигаше като Жана д’Арк, готова да изгори, или — нищо. Не е лека работа да си момиче и да имаш въображение. Всяко момиче има въображение, но между тях се срещат такива, които могат да измислят невероятни неща. Ружа беше точно от тези. Срещу нея антиподът Викентий, чисто рацио, безпогрешна машина. Чудно как не му беше дошло наум да стане кибернетик, ами се пазареше с Тафчо да играе като статист във филмите. Един път Викентий се мярна на екрана, това беше най-голямото събитие не само в класа, но и в квартала, дори тогава проникна в ръководството на дружинката като завеждащ художествената самодейност. С хората е така, не знаеш кога и как ще му поникне талант. Оттам тръгна и неотразимото излъчване на Викентий над Ружа. Тя предпочиташе да е кибернетик вместо артист. Артистите според нея са изложени на много повече изкушения и славата не им действува добре. Ето защо трябваше да измести професионалната му ориентация и да го тласне към точните науки, към съвременните открития. В научно-техническата революция Викентий щеше да плува с душевното си равновесие като непромокаемо тюленче. Но за всичко това е нужен уют. И най-сетне откри. Мазето им стоеше от години неизползувано, реши да го превърне в романтичен и потаен кът на връзките им. Баща й не помнеше съществуването му. Удавен в заниманията си, той се рееше между медиите. Още повече това беше нещо модно и привличаше интереса на цялата общественост. Нямаше време за дребни неща. И гласуваше на Ружа пълна свобода. Ружа обмисли всичко. Дори когато седеше над отворените книги, тя до подробности изпилваше интериора на бъдещото жилище. Един ден слезе да го огледа. Пресметна всичко, което ще й е необходимо на първо време и почна да го подрежда старателно. През това време Викентий беше хвърлен в нови вълнения. През квартала им мина всеизвестният сатирик Церо Ножа на едно вълшебно колело. Церо го беше домъкнал някъде от Италия и сега се разхождаше из София тържествен, наперен, продал колата си, защото така беше по-впечатлително. На рамката пишеше „Сафари“. Да не говорим за изработката, боите, фаровете, кормилото. Викентий отведнъж отлетя в друга сфера, дори забрави за няколко часа Ружа, при първата среща беше страшно погълнат и разсеян, което хвърли в тревога момичето. Викентий искаше да има „Сафари“. Неговият живот почна да се плъзга по друга линия, обмисляше въпроси, за които Ружа нямаше представа. Искаше да сподели мечтата си бегло, но обстоятелствата все не му позволяваха.

Главната способност на Викентий се състоеше в умението му да действува едновременно по всички посоки. Паметта му беше каталог — каквото влизаше, не излизаше. Той го категоризираше във всекидневните си планове и според важността си, получаваше по-силен или по-слаб тласък. Ако „Сафарито“ беше заседнало като подводен камък в съзнанието му, той правеше чудновата връзка с медиите и поканата на Ладо Ивановски за един научен разговор.

След като подреди дядо си на люлеещия се стол, то изтича по стълбите и натисна звънеца на седемдесет и първия апартамент.

В коридора се чу суетене, вратата се открехна, бе непривично време за посещение. В празното пространство застана Ружа, краката й се подкосиха. Суровата Жана д’Арк почувствува душевна несигурност пред усмихнатата глава на Викентий.

— Какво има?

Попита го така, като че ли го виждаше за пръв път в живота си.

Викентий отвърна още по-сериозно и тежко:

— Търся другаря Ладо Ивановски.

Божичко, докъде е стигнал в безразличието си — събра вежди Ружа и с плахия си глас извика:

— Татко, търсят те.

Така Викентий успя да разбута цялото семейство. На вратата се показа Ладо Ивановски с разчорлена, немирна брада. Такава е брадата на всеки човек, който се бори със словото — мина през главата на Викентий.

Отново Ладо Ивановски остана слисан. Напоследък при всяка среща с Викентий, волю-неволю, той изпадаше в състояние на слисване. В живота не му се беше случвало такова нещо, да го респектира един нищо и никакъв човек.

— Викентий, влез.

Ладо се държеше много учтиво, посрещаше го на равнище, съзнавайки последствията, които подобни жестове остават в една млада душа. Викентий избърса краката си, така беше го учила Милена Гяурска, и се вмъкна право в кабинета. Сега Викентий разбра какво нещо е да пишеш книги. Първо, сам ти трябва да имаш много книги например две стени книги; освен това много листа, примерно две хиляди листа, бюро, здраво, да издържа на големия натиск и пишещата машина. Последното изглежда най-важното. Машината беше заредена, Викентий се завъртя около нея, защото тя привлече най-силно вниманието му, разгледа я, опипа я с върха на показалеца, натисна няколко клавиша, като че ли беше машинен техник и след малко щеше да я разглоби на парчета. Рече на Ладо Ивановски:

— Хубава машина, другарю Ивановски. О-ли-ве-ти — прочете марката той. — За пръв път я виждам. Чудесен дизайн, тип-топ. Няма проблеми.

Бащата на Ружа стоеше прав и го слушаше, в спокойния, бистър като вода глас на Викентий, той видя собственото си лице, учудения си образ пред странния характер на своя събеседник, който бог знае какви въпроси щеше да му сервира сега. Но бащата на Ружа се приготви за всякакви изненади. А пък Ружа си мислеше съвсем друго: дали Викентий не е дошел да скъса връзките си с нея официално, като изкаже възраженията си на високо равнище.

Да се добереш до подтекста на Викентий беше много трудно. Всеки момент можеше да ти даде мат.

— Заповядай — поднесе му стол Ивановски. — Ще ми бъде много драго да те чуя.

Ружа се изниза и застана с опрени на стената ръце, вперила поглед в Агнеца. Бащата седна зад бюрото си, взе химикалката в ръка и се усмихна подкупващо.

— Слушам.

— За медиите, другарю Ивановски.

Ружа трепна, дали тя беше уплела цялата работа, като съобщи на Викентий заниманията на баща си.

Викентий примижа като Агнеца, издаде брадата си напред и с един невинен израз продължи, душейки с тъпата си муцунка във въздуха.

— Още не мога да разбера, другарю Ивановски, хора ли са това, или не.

Ивановски трепна, наостри се, намръщи се, погледна химикалката в ръката си, вдигна едната си вежда, погледна малко подозрително и тъкмо да отвори уста, Викентий, гледайки го нахално в очите, както се казва, безочливо, рече:

— Само по-късо, да не ви губя времето.

Ладо се почувствува изигран по най-долния начин. Неговата искреност и доброта беше прерязана в корена си. Реши да бъде лаконичен:

— Не хора, а машини.

— Ха! — потъна в коварно удивление Викентий.

Ружа прехапа устни, разбра че тука започва някаква игра, в която Викентий просто постъпваше нечестно, като се мъчеше да се изравни с баща й, дори да му сложи похлупак, въпреки че си нямаше хабер от нещата, за които приказваше.

— Чудно ли ти е? — попита Ладо.

— Много. По асоциативен път ги свързвах с извънземните същества.

Тогава другарят Ивановски премина към строг дефинитивен стил, за да прикове скрития опонент зад строгите определения.

Но преди това му отправи едно предупреждение:

— Имам чувството, че ти нещо си чел за тях.

Лицето на Викентий потъна отново в невинност:

— Кълна ви се, другарю Ивановски — не.

— Добре, много накратко — медиите, това са средства за връзка. — Викентий се наклони напред и подаде едното си ухо, събрал го на фуния в дланта си. — Какво разбираме под средство за връзка? Например телевизията, тя свързва помежду им милиони хора и ги прави едно. Оттук медия, нещо, което стои по средата, посредничи, от латинската дума медиум, средно. Разбрано?

Викентий се замисли. Той даваше вид, че е разбрано само половината, едната трета, но не напълно, както може да си мисли Ладо Ивановски след неговото телеграфическо обяснение.

Ружа подуши, че работата се заплита и се измъкна в стаята си.

Сега Викентий се почувствува като гладиатор на арената, изразът на лицето му се промени. Ладо си играеше с химикалката и с безвъзмездна ирония гледаше ученолюбивия си посетител, готов да го изненада, ако не в медиите, където се чувствува неуязвим, в някоя друга точка.

Хитър и лукав, Викентий реши да се измъкне от примката, в която можеше да падне поради недостатъчната осведоменост и направи един велик от негова страна компромис. Той коленопреклонно се съгласи:

— Разбрано. — И преглътна.

Преглътна поражението си, стана му много горчиво, затова реши да излезе с изящен финт:

— Искам да ви попитам — той замълча, погледна надолу, сякаш там, върху мокета беше написана останалата част на изречението, — ще мога ли друг път, ако възникне пред мене нещо сложно, да се отнеса към Вас?

Ако възникне нещо сложно, помисли си Ладо, значи този господинчо е много сигурен в себе си. Но като облъхна потенциалния си противник с ведрина и с малко дим от лулата, изрече почти с физиономията на Викентий при такива случаи:

— С удоволствие.

Викентий се въздигна и подаде ръка. Ладо се изправи също. Стисна десницата на Викентий. Скептик по начало, в този момент той бе обхванат от най-чиста вяра в подрастващото поколение: виж Викентий и мери бъдещето. Ентусиазмът от ловкия ум на събеседника си го понесе в царството на надеждите. Заедно с вътрешния подем той почувствува и просветление на духа, за което някакъв философ бе казал преди повече от един век: следователно, ние се убеждаваме в съществуването на нашата душа по-рано, отколкото в съществуването на нашето тяло. Сик!

В коридора Викентий продължи да се подмазва по неизвестни причини на Ружа. Каза й, че баща й е един неподражаем сладур, една слънчева тръпка. Уплашена от думите на Викентий, тя го разбра тъкмо обратно и го погледна ниско:

— Друг път да не си посмял да обиждаш баща ми.

Викентий се измъкна на пръсти, гледайки от своя страна непонятно Ружа.

В Ловния парк започна пукотевица, днес имаше състезание, високоговорителят тресеше всичко наоколо от ранна сутрин, а по шосето за Симеоново се нижеха празнично облечени хора. Викентий и Ружа спряха пред една сергия, Викентий й купи бонбони „Мишка Косолапи“. Тя ги ядеше и събираше книжките, имаше си хоби момичето, в къщи беше събрала един куп обвивки, опаковки, кибритени кутии. Но картички на артисти не колекционираше, откакто Викентий се прояви в тая професия, тя стана много предпазлива. Пейките и столовете в парка бяха заети от любителите на стрелбата. Ружа и Викентий се покатериха на едно дърво, високоговорителят се задави и спря, появи се някаква военна музика, удариха чинелите, хората станаха. На един пилон се дигна знамето на състезанието. Някой държа някакво слово, а зад него бяха наредени свирепите редици на стрелците с устремени очи в празното пространство някъде над парка. Те срещаха седемнадесететажните блокове на квартал Изгрева, който отдалеч създаваше илюзията за вълшебния силует на Рио де Жанейро. След това започна стрелбата, да си го кажем, направо имаше пишкинци. Те заставаха разкрачени, дигнали пушките, и паничките ставаха на прах под ударите на сачмите. Един удари три от едно изхвърляне и изтръгна възторзите на публиката. После започна стрелбата с пистолет. След състезанието музиката засвири подпури из оперетата „Волният вятър“ и човешкият мравуняк закипя. Викентий видя между насядалите на една маса и Станка Богоева. Днес тя беше в добро настроение, децата й не бяха болни и пиеха затоплен на слънцето швепс. Ираклий дъвчеше семки и през цялото време се занимаваше с двегодишния си изтърсак, който щом се откъснеше и побягваше към стрелбището. Палестрина се разхождаше със своя Хералдин, непонятно защо считан за едно от най-оригиналните кучета на София. Главата му беше като настъпена, очите изхвръкнали настрани, на човек му се струваше, че е разноглед, тялото му на пет сантиметра от земята, с една дума, чиста мизерия. Обърнатите навън крака създаваха впечатление за двойно предаване. Опашка изобщо нямаше, виждаше се микроскопичният му рубинен задник.

— Колко е интересно! — спря се Ружа.

Викентий не беше съгласен:

— По-отвратителен тип не съм съглеждал.

— Непременно всички ли трябва да си приличат?

Викентий се усмихна високомерно, усещайки, че го въвличат в един нежелан спор. Времето беше хубаво и го караше на дрямка. Никак не му се искаше Хералдин да бъде обект на вижданията им за красивото в живота.

Викентий подхвърли с насмешка:

— Щом е куче, трябва да прилича на другите.

Ружа веднага откри някаква непоносима елементарност в мисленето му. И го прикова с един безпощаден удар. За пръв път откакто бяха приятели тя имаше такова попадение. Виновен беше и Викентий, защото оголи фланга си с прекалената си самоувереност и прие неподготвен изстрела на Ружа:

— И ти не приличаш на абориген, но и аборигените са хора.

Викентий спря с ръце в джобовете и се огледа, като че ли из високата трева скачаха зайци. Той беше вбесен от попадението и от невнимателно заетата позиция. Окопити се малко нерешително да дезориентира Ружа:

— И капиталистите са хора…

Но не довърши.

Ружа не се поддаде. Тя се съгласи, накланяйки глава с помирителна усмивка:

— Хора са.

— Тука се раздвояваме — отсече Викентий и усети, че отново набира скорост.

— Нали ти го казах — възкликна Ружа. Викентий не можеше да се помири с такъв безличен изход. Той веднага я притисна с неочакваното предложение:

— Добре тогава, да питаме Станка Богоева. Тя води кварталния кръжок.

Вече бяха забравили спора си, когато Станка ги забеляза. Тя тупна мъжа си и рече:

— Минко, гледай, гледай, нашите комшийчета!

Тя така викаше, като че ли откриваше спътник по небето. Минко се обърна. Той беше човек строен, улегнал, с меки граждански отношения и известна отвлеченост по любимата си професия. Тя му предлагаше безкрайни пътешествия по земното кълбо. Под неговия поглед Викентий и Ружа си пуснаха боята. Виждаха го един-два пъти в годината и им приличаше на чужденец. Сега Минко носеше едно шеметно каре.

— Какво правите, деца? — повика ги с ръка Станка.

Трябва да отбележим, че беше страшно общителна, непрекъснато се измъчваше от нуждата за човешки контакти.

На Викентий му беше писано да направи нов гаф.

— Шляем се — отвърна той с велико пренебрежение.

Тези думи накараха Станка за втори път да усети портрета, който падна върху главата й в районната библиотека. Беше оскърбена, както там, когато чуваше в полусъзнание да си подвикват около нея: читателката, читателката…

Тя просто се уплаши от думите на Викентий. Не можеше да си представи как едно дете на тая съзнателна възраст е в състояние да се шляе без угризение на съвестта. То може и трябва да учи уроците, може и трябва да помага на родителите си, може и трябва да се вглежда във всичко, което го заобикаля, но да се шляе в нашето време, в епохата ни, заредена с дела?…

Това са резултатите от съвременното възпитание, когато обществото нехае. След като стигна до обществото, Станка се върна назад, към себе си, вгледа се в своите отговорности и се опита да направи мост между тях и своята недоволна, разбунтувана личност.

— Как така се шляете?

Тя искаше да й се разясни по някакъв начин, да го разбере, защото това състояние й беше недостъпно.

Викентий запази самообладание и успя да надделее лекторската интонация на Станка, като повтори простата констатация:

— Шляем се.

Хвана Ружа и я повлече след себе си.

Брадичката на Станка Богоева затрепера от разигралия се обществен конфликт. Тя стисна ръката на Минко и като се наведе към крещящия на карета ръкав, изплака:

— Минко, как е възможно! Накъде отива това младо поколение!

Сети се за Лапетичка, която беше изчезнала между хората и се спусна да я търси.

Пукотевицата започна отново.

Най-сетне Ружа реши да му разкрие тайната си. Всичко беше готово, нямаше защо да го отлага повече. Един ден тя го хвана за ръката и го поведе. Викентий се дърпаше. Той беше много предпазлив и неизвестностите го смущаваха. След като Ружа отказа да му обясни къде го води, той просто се запъна на стълбите и рече като магаре — не. Липсата на решителност, а това значи и на саможертва в характера на Викентий, много смущаваше Ружа. Тя знаеше, че на тая земя се случват най-страшни катаклизми, стават войни, земетресения, наводнения, потъват континенти, животът не можеше да върви само по гладко. Щеше да настъпи и на тяхната улица тъмно. В тъмнината не се върви с предварителни проучвания, трябва решителност. Тя почна да го дърпа отново. Като се опираше на петите си, Викентий се опита да спре. Ружа беше упорита, отвори вратата на асансьора и натисна колчето за мазето. Асансьорът беше нов, с електронно устройство, но целият изрисуван: Браво, бати Заро! Ей, Джуд! АББА, Бони М, Ружето е готино маце.

— Я, и за тебе има — ухили се Викентий.

Той посочи с пръст надписа, направен с молив доста старателно. Някой от почитателите на Ружа не беше успял да сдържи чувствата си и беше оставил нелепия си комплимент върху сивкавия, напръскан с дребни капчици гетинакс.

Ружа погледна, между очите й се появи бръчка. В началото не повярва, после се опита да го избърше с лакът, но само го размаза, под петното продължаваше да се чете името й.

— Хулигани! — възмути се искрено тя.

Но все пак ласкателството докосна преданата й на Викентий душа.

— Някой ти готви примка — опита се да се надсмее Викентий, но в гърлото му загорча.

За пръв път го изпита така ясно. Значи в блока имаше още един, готов като Викентий да сложи кости пред краката на Орлеанската дева. А може да е и някой от съседите. Като всеки човек с живо въображение, той веднага си представи Ружа оплетена в огромни въжени мрежи, паднали като парашут върху нея.

— Хулигани! — повтори тя.

Сега Ружа беше по-решителна, но по-неискрена. Слуховото устройство на Викентий прецени много добре гласа й. Акциите й се качваха и от какви дребни поводи — прибързано заключи той. За кой ли път разбра, че животът е един голям мошеник, който ти слага марка на всяка стъпка.

Асансьорът спря. Ружа отвори вратата. Пред тях се изправи с черната си непроницаема стена мазето. Светлината от кабината правеше в нея правоъгълен пробив. Викентий стъпи върху прашния циментов под в безпътица. Ружа плъзна ръката си край стената, в това време някой извика асансьора, той полетя, и в тъмното изведнъж бликна светлина като огромен конус. Светна електрическата крушка, сложена в телен намордник на тавана, за да не я крадят заселниците в блока. Колективно всички имаха засилено чувство към обществената собственост, но по единично го проявяваха най-своеобразно. Благодарение на това своеобразие, много често електрическите крушки от асансьора и други по-дребни вещи изчезваха безследно.

Викентий отново зададе съдбоносния въпрос:

— Къде отиваме?

Направо имаше коридор, наляво стълби към долното мазе и противовъздушното скривалище.

— Върви! — за пръв път прояви твърдост Ружа.

И бръкна в джоба на якето си.

Викентий тръгна покорно, дебнейки с очи из тъмните ъгълчета, където сякаш се спотайваха убийци. Косата му настръхна, сви юмруци и се приготви. Има си хас да ми готви някаква клопка. Той веднага направи връзката между надписа в асансьора и настоящата ситуация. Ако имаше сега едно оки — токи, да пусне една вълна към милиционерския участък. Но Викентий знаеше, че всичко е фантазия и Ружа никога не можеше да прибегне до такива долни средства. В дъното на коридора отново ставаше тъмно, светлината от крушката едва-едва достигаше тука. Ружа извади от джоба си нещо червено, продълговато и след малко пред краката й заигра кръг светлина. Прожектор. Викентий имаше слабост към такива неща и я настигна.

Той надничаше и се мъчеше да го види.

При вратата Ружа отвърна на любопитството му, даде му го да осветява секретния катинар, докато тя се мъчеше да пъхне ключа в тясната като резка дупчица. Ключът щракна, катинарът увисна на едната халка и вратата се отвори. Ръката на Ружа намери безпогрешно електрическия ключ и мазето потъна в светлината на стоватовата крушка. Стана весело като ден.

Ружа му направи път. Викентий пристъпи и погледна навътре, изтеглил дебеличката си шия.

— Какво е това?

Ружа засия щастливо.

— Къщата ни.

Викентий изсвири с уста. В този момент той нямаше друг по-бърз и сигурен начин да изрази чувствата си. Направи още една крачка и почна внимателно да мести поглед от предмет на предмет. Той не можа да сдържи възторга си:

— Колко е хубаво! Тука е по-хубаво, отколкото у Милена Гяурска.

Когато искаше да изрази отношението към майка си по най-нескриван начин, той я назоваваше с двете й имена, влагайки в тях унищожителна ирония. Ружа се почувствува окрилена. И в подем тя издекламира:

— Толко дълго съм мечтал за един щастлив дом.

Така говореха обикновено във филмите, когато искаха да изразят по необикновен начин някое обикновено чувство. Разменяха се местата на думите и се пренасяха ударенията не там, където по силата на логиката те трябваше да си стоят желязно.

В мазето цареше безспорен вкус. Бяха вложени много усилия, за да бъде скалъпена от изхвърлените от употреба предмети една уютна стая. Подът беше застлан със стар, но все пак доста хубавичко запазен мокет в зелено. До малката стена — етажерка с подредени книги, чинийки, вазички. Два стола от стар тип, или както биха ги нарекли специалистите — късен сецесион на българската почва. Между тях масичка с извити крака. Всичко захвърлено в мазето беше използувано най-разумно. За самата лампа Ружа със собствените си ръце направи един пищен лампион, под който сега се въртеше огромен молец.

— Това е леглото ни.

До стената с един губер се намираше леглото. Викентий почна да се друса върху него, нескривайки възторга си:

— Колко е мекичко!

После изведнъж осъзна сериозността на положението и погледна тъпо в отсрещната стена. Той просто не можеше да си представи какво ще става тука и какви отговорности поема, като влиза в тая чужда къща, сам, без свидетели. Семейният инстинкт още не беше заговорил в него. В един момент той се уплаши:

— Ама ние заедно ли ще спим?

Ружа отвърна колебливо:

— Кой както иска.

— Аз си избирам мястото откъм стената — изведнъж му се върна решителността.

Не може да се каже, че Викентий беше човек на настроенията, повече човек на съображенията. Изпитваше неловкост, докато нямаше решение в главата, щом сигналните лампички светнеха и мисълта му откриваше магистралата, той вече преминаваше към своето непоклатимо състояние.

Затова един път Максимов му каза:

— Викентий, ти имаш магистрално мислене.

Ако Ружа можеше да каже: цял живот съм мечтала за такъв дом, Викентий щеше да го приеме с дълбок скептицизъм и да го вземе откъм неговата преходна и несериозна страна. Като виждаше нещата в перспектива, той установяваше, че на този свят няма нищо вечно, включително и мечтите на Ружа. В това отношение беше наследил една от най-мрачните страни на бащиния си характер, прагматизмът, който му беше отсякъл крилата от рождение и предпочиташе вместо да лети и да гледа плоските темета на хората, да върви по земята и да ги съзерцава отблизо в очите, като не си прави илюзии и не се залива в сантиментални хлипания. Следователно, този дом, както начало, щеше да има и своя край. Краят на едно събитие или вещ винаги окуражаваше Викентий, създаваше му убеждението, че той е вечно прав, приемайки всичко в движение, или както казваше учителят по физкултура, в диалектическата му природа.

Ето защо намери за съвсем мъдро да не подсича мечтите на Ружа още в първия им летеж към бъдещето.

— Тука ще бъде кошчето на детето.

Викентий се намери съвсем неподготвен за тая нова тема, но възприел вече нещата такива, каквито са, той отвърна малко учудено:

— И дете ли ще имаме?

Разбира се — изтръгна се мъчителен вик от гърдите на Ружа, — как ще живеем без дете?

В този миг тя видя празнотата в разпиления и удивен поглед на Викентий и даде заден ход:

— На първо време можем да си вземем коте.

Гласът й изпълни мазето с крайно примирение.

— Като начало не е лошо. Но много грижи ще ни струва това.

— Готова съм на всичко — отвърна Ружа.

И размаха косите си. Викентий си каза — тя е безрезервна като Пиги.

Всяка неделя Мъпетшоуто обогатяваше невръстния му мозък с неподозирани познания за хората и техните отношения. И си каза: да й простим, в мечтите си тя не знае какво прави. Сложи ръцете молитвено пред гърдите си. Ако Ружа можеше в този върховен миг да надникне в съзнанието му, да прочете мислите му, щеше да се ужаси осъзнавайки цялата му двуличност. Но както обичаше да казва учителят по физкултура — човекът е непроницаемо нещо. И си надяваше кецовете. А Викентий стоеше срещу него и питаше:

— Защо така, другарю Матев?

— Защото е шарено — отвръщаше той нервиран.

Кецовете му бяха тесни, той ги обуваше с усилие, но не ги хвърляше, защото имаха чудесна външност. Бяха му ги донесли от голямата спортна нация — Лихтенщайн.

Това за кецовете на Матев само се мярна в съзнанието му. Той се почеса по главата.

— Липсва ни само транзистор.

— И аз си мислех за това — втурна се Ружа. — Но нашият стои на бюрото на баща ми и ако го взема, веднага ще забележи.

Тогава Викентий направи една от капиталните си грешки в живота, като заяви категорично:

— Ще донеса нашия.

Чувствуваше момчето, че в живота на човека идва един момент, когато жестът е неизбежен. Той обеща, че на другия ден транзисторът ще бъде тука, защото без музика, както се изрази Викентий, семейството не ще покълни.

Ружа се зарадва. Най-сетне се отпусна. Жестът на Викентий я разтърси.

— Аз… аз… какво друго да направя аз? — тюхкаше се Ружа и се въртеше из мечтания дом.

Искрата в главата на Викентий прескочи и по пътя на асоциациите той веднага потърси някаква печалба за жертвата, пробутвайки своята единствена мечта, която го спохождаше по всяко време на деня и не му даваше покой в съня. Той го каза на шега:

— От тебе пък едно Сафари.

Но Ружа го разбра точно както му се искаше на Викентий.

Плясна с ръце.

— Викентий, бог си. Та точно това сега най-много ни трябва.

Отивайки преди час с тревога към неизвестността в мазето, Викентий излезе от него с едно не само въображаемо, а доста действително Сафари.

Така вървяха нещата, културистът Викентий беше носен от вълните и работите му се уреждаха от само себе си. Той знаеше, че човек не трябва да се разпилява по много идеи. Достатъчно е само една, но върху нея да съсредоточи всичките си сили до такава степен, че да може да я задвижи от разстояние с излъчванията на мисълта си. Такива явления в природата вече бяха регистрирани и носеха наименованието телепатия; Викентий също усещаше такава способност в себе си и впрягайки мозъчните си вълни, имаше коварното намерение да приведе в действие не само Ружа, но бащата на Ружа и някои други хора, които можеха да имат отношение и да допринесат за сбъдването на мечтата му. Разбира се, бащата на Викентий беше отписан по начало, той не даваше да се издума нищо, свързано с думата пари. За Милена да не говорим. Викентий, известен с праволинейната си упоритост, бързо изключваше несъществуващите възможности, комбинираше по цяла нощ само реалните дадености. Най-първо, още преди да сподели с Ружа, в съня му се яви Тафчо Манчев. Тафчо със сълзи на очи му се молеше да играе във филма му „Наколенки“. Викентий си правеше оглушки, триейки пръстите си и повтаряйки: мъни… мъни… мъни… Но това беше на сън, а в действителност той сложи Тафчо като една от най-големите възможности. В киното летяха мънита, това го знаеше и Милена Гяурска, която като спътник в системата на кинематографията гледаше с известна обреченост към центъра, дето се въртяха асовете на най-масовото изкуство. Една десетостепенна роличка, и предното колело с кормилото е осигурено. На сутринта си записа в бележника — Тафчо, желязно. После му се мярна Станка Богоева. Но както му се мярна, така и изчезна, до театъра Викентий не беше дорасъл. Станка се задоволи да му даде само някои наставления как да води колелото, без да пада. Тя никога не беше се качвала на колело, но имаше интуиция по всички посоки на живота. Третият, който дойде в неспокойните му нощи, пушеше с лула. Бащата на Ружа седна до него, дръпна от лулата, пафна го с ароматичния облак дим, отвори куфарчето и му предложи кооперация в осъществяване на мечтата му. В куфарчето лежаха първите коли от новата му книга, с която издателство „Космос“ щеше да направи големия си удар. Тя имаше респектиращото заглавие „Съвременните медии“ и се печаташе на оризова хартия. Сигурно половината тираж щеше да се изсипе в чужбина.

От тия сънища Викентий комбинира програмата си за действие, както програмират космическите си цели примерно учените от Байконур, всичко разчетено и тройно осигурено. Бащата на Ружа му се виждаше по-надежден дори от Тафчо Манчев. Името на Тафчо оставяше някаква несигурна звукова следа в съзнанието на Викентий. Той сподели с Ружа. Тя се колеба само един миг и се опита благонамерено да го отклони:

— В момента е закъсал много.

Тя не знаеше за ясновидския сън на Агнеца, който повече вярваше на нощните си видения, отколкото на Ружините думи. Всяко дете в края на краищата ще се стреми да опази баща си да не бъде ограбен по такъв благороден начин.

Викентий нервно триеше двата пръста на дясната си ръка и гледаше проницателно Ружа. На мен ли, старият изпитан фокстериер. И почна да души във въздуха. После като извъртя очи настрани, просто направи един кръг вътре в орбитата и с дяволска саркастичност поясни на Ружа. Тонът му беше поверителен, дикцията отмерена:

— Всички, които пишат, имат пари.

— Не е вярно — рече Ружа. — Той има широки пръсти.

— Малко ще ги събере — и Викентий показа как ще стане това.

Той събра пръстите си, през тях нищо не можеше да изтече.

— Бетон — рече той.

— Няма да те лъжа — опита се да го отклони от праволинейното намерение Ружа.

Викентий не отстъпваше. Поне в подобни случаи такава тактика не беше позната. Още повече пред Ружа.

— Ако няма, ще вземе аванс.

Неизвестно по какви пътища, на Викентий беше известна цялата парична технология в нашето общество. Той набеляза някои детайли, от които Ружа остана смутена.

— Няма да го направи — съпротивяваше се тя. На гърба си има две семейства.

— Като му влезем под кожата, ще го направи.

— Не мога — дръпна се покъртена Ружа от бруталното предложение.

— Първо ще вляза аз. Ти след мене.

— Викентий… — извика Ружа и автоматически сложи ръка на устата си. — Чуваш ли се?

Той отговори с класическо спокойствие:

— Дори прекалено ясно.

Ако Викентий чуваше добре външните гласове, два пъти по-добре чуваше вътрешния си глас. Той се намираше в един непрекъснат монолог. Думите на другите преминаваха през него като безлични светлинки и не оставяха никакви следи.

Ружа склони. На другия ден три натъртени иззвънявания прекъснаха творческия поток на Ладо. Машинката спря и Ладо каза:

— Руже, виж кой е!

Тя отвори. От вратата се донесе прозрачният глас на Викентий.

— Добър ден.

Ладо го жилна нещо, но преди да беше успял да определи точно до какво се свежда това внезапно усещане, на прага застана Викентий с голяма пластмасова папка под ръка.

— Добър ден, другарю Ивановски.

И той се понесе напред с протегнати ръце, както се здрависват държавните мъже при официални посещения. Ладо премести лулата си в лявата ръка и прие поздравленията на Викентий. След ръкуването Викентий се дръпна малко назад, погледна пишещата машина и с едно нескрито насърчение се възторгна:

— Пишем ли, пишем!

Ладо отвърна със снизхождение, дръпвайки от лулата:

— Пишем. И то на барабан. Издателството чака.

— Искате ли да отгатна заглавието на новата ви книга?

— Викентий, не се сили толкова — реши да го подиграе Ладо. — Телепатията още не е потвърдена напълно.

Викентий дръпна стола и седна, погледът му се впи в порижавелите мустаци на Ладо, меки като глухарчета.

— Да опитаме… — сияеше с ангелския си поглед Викентий.

После затвори очи. Ладо се усмихна любопитно и в същото време малко язвително. Сега ще си строши главата, помисли си той.

Но Викентий не си я строши. След думите му Ладо я гледаше втрещен — главата на Викентий беше здрава като пъпеш, удължена в горния край от слънчевия лъч, който преминаваше през късата му коса.

— Как позна?

— „Съвременните медии“. Точно ли е?

Ладо се ослуша първо в себе си, след това се ущипа по ухото, накрая извади началния лист, който лежеше най-отдолу под ръкописа и го прочете — същото.

— Така е — отвърна Ладо. — Викентий, ти не си реален.

Ладо мина покрай бюрото си, опипа му главата, поиска да му чуе гласа и се върна обратно.

— Ясно е, че си особен случай.

Викентий погали голата си гладка като черупка на яйце брада и самодоволно отвърна:

— Все пак го установявате на време, другарю Ивановски.

Изведнъж премина към делови тон:

— Мога ли да оставя папката на масичката?

— Може, разбира се — гледаше го под вежди Ладо и през цялото време се мъчеше да си обясни какво точно беше станало преди малко.

Викентий остави папката, стана и замислено мина по стаята.

— Ние с Ружа имаме малко работа. Нали знаете, обществени задължения. Трябва да напишем характеристиките на учениците от класа.

— И това ли правите вече?

Ладо, увлечен в творческите занимания, очевидно беше силно изостанал от прогреса на народното образование. Какво беше училището по негово време, какво е сега. Телепатиците станаха като гъбите, влезе ти в стаята един Викентий и почва да чете през чекмеджетата на бюрото ти.

— Но преди това, другарю Ивановски, имам един въпрос. Може ли да се смята. „Сафарито“ на сатирика Церо Ножа за медия?

— Какво е това „Сафари“? — трепна Ладо, изправен пред нова загадка.

— Колело.

Ладо се усмихна с издадени устни, стана му кисело.

— Зависи как се разглежда.

— Това за другия път — запази си отворена вратичка Викентий. — Ружо, а сега на работа.

Ладо напълни отново лулата и почна да се разхожда из стаята. Творческият му процес беше генерално разстроен. Щяха да са му нужни поне два часа да се възстанови и да почне пълноценно.

Мнозинството от хората пасат както от привидното, тъй и от действителното, често привидното ги привлича повече от действителното. Викентий откри по интуитивен път тази мисъл много преди да я прочете. Когато я прочете, той просто я намери банална. Той я прилагаше в живота, без да я съзнава. И този път обходното му движение беше построено върху принципа — хората искат да ги мамиш, не им отказвай. Докато Ладо обикаляше с лулата и съзерцаваше през дима наведените глави на Викентий и Ружа, в съзнанието му проникваха ниските им гласове, те непрекъснато се съвещаваха. В началото Ладо не обръщаше внимание, но после се вслуша, и в главата му започнаха да се откройват твърде интересни реплики.

Ружа ги изричаше категорично:

— Скачоков… закача момичетата в междучасията.

Викентий веднага го омекотяваше и го правеше по-отвлечено, като по такъв начин му придаваше и по-универсална форма:

— Няма обективно отношение към момичетата.

Иди му хвани края.

— Не е точно — възразяваше Ружа.

— Толкова по-добре, вътре има всичко и нищо.

Ладо застана срещу стената и се притаи. Ружа написа старателно характеристиката на Скачаков. После продължи по списъка:

— Моско. — И след известно мълчание добави: — В час прави челна стойка.

Викентий сега го измъти по-синтетично:

— Руши дисциплината в час. По е точно, нали?

Ружа се наведе и го написа.

— Пондьо.

— Да, Пондьо — провлече го Викентий, симулирайки колебание.

Просто не му идваше нищо в главата.

— Говори несвързано — каза Ружа.

Агнеца се усмихна велзевулски и вмъкна кратко пояснение, подчертавайки предимството си.

Той го изричаше нравоучително:

— Това се отнася към особените белези и е обект на милицията. Ние се занимаваме с обществената страна на хората.

Притеснена от присъствието на баща си, Ружа вдигна подналата си коса и отсече:

— Реже опашките на котките.

Ладо слушаше как двамата невръстни общественици се учеха да бръснат на чужда глава и косата му настръхна. Той дръпна от лулата обърна се и като изпусна бавно дима, се намеси:

— Много сте черногледи.

Викентий се усмихна със снизхождение и без да му трепне окото, отвърна:

— Напротив, либерални.

Той се наведе към Ружа:

— Свършихме ли?

— Да.

Тя почна да събира листата в папката, Викентий стана с пъшкане и разчупвайки си кръста, говореше на Ладо:

— Така е, другарю Ивановски, искаш, не искаш, трябва да поемаш отговорности.

Фактически чак сега Викентий започна своя обход, намирайки най-откровената интонация:

— Аз не съм никакъв телепатик. Вчера четох статията ви в „Киноизкуство“, там говорите за новата си книга.

— Аааа… — загря с голямо закъснение Ладо.

Но Викентий не му позволи да го прекъсне:

Много интересна статия. С тия медии вие просто ме поболяхте. Не знам какво ще правя, защо не ме вземете за ваш ученик?

Изрече го толкова искрено и сърцераздирателно, че Ладо не успя да се оборави и отвърна по същия начин:

— Как?

Викентий можеше цял ден да дава предложения, стига да имаше кой да го слуша. В припадъци на предложения, Милтидат го гонеше от къщи.

— Като излезе новата ви книга, ще я прочета, ако съм на равнище, ще ме вземете, ако ли не, както се изразяват децата от нашия клас — ще ме чупите.

— Това е най-лесното, Викентий.

— Затова толкова често съм тъжен.

Веждите му се събраха, Ладо се уплаши, че Агнеца ще се разреве. Той размаха лулата във въздуха и отхвърли думите на Викентий с широк жест и лекомислена усмивка.

— За какво може един юноша да бъде тъжен?…

— За много неща.

Лицето на Викентий помрачня. И гласът му излезе мрачен.

— За много неща. За Милтидат, за медиите, за Сафарито…

— Най-много за Сафарито — прекъсна го Ладо и не усети как налапа въдицата, която много умело му пускаше Викентий.

— Може би най-много за Сафарито — призна си той.

— Едно Сафари — разряза с ръка въздуха Ладо.

— Едно, ама го няма.

Тъкмо тука, бог знае как напипала пролуката, се втурна Ружа и го удари на самопризнание:

— Татко, ние вече имаме твърдата идея с Викентий. Трябва само да ни помогнеш.

Ладо усети, че е влязъл в капана и като човек, който скъпеше достойнството си и намираше за ниско да се цигани за няколко стотачки, направи едно доста изгодно от педагогическа гледна точка предложение:

— Но ще ми ги върнете. Срок не поставям. Може след десет години, но да ми ги върнете.

— Ние сме мислили и по този въпрос — скалъпи набързо лъжата Викентий.

Ружа вече започна да го прекалява със своята откровеност:

— Викентий ще играе във филма на Тафчо Манчев „Наколенки“. Може и мене да ме вземат.

Ладо погледна със съмнение на Ружините думи, но като баща от голям калибър и с голям родителски такт, ги посъветва:

— Хайде, отивайте да си вършите работата, че аз да изчукам някой лев за Сафарито. За този месец планът ми непредвидено се завиши.

Викентий го погледна с необятна признателност, сложи ръката на челото и в порив на искрено вълнение, изрече полугласно:

— Благодаря…

Той тръгна към вратата с уморена походка.

Ладо седна на стола, сложи нов лист на пишещата машина и се вгледа в бялото поле, може би в момент на подобно прозрение безконечният мислител беше стигнал до отчаяната мисъл — системата на логиката е царството на сенките. Той въздъхна дълбоко, изхвърли застоялия дим от лулата в гърдите си и като пое отново, удари една отмъстителна серия по клавишите.

Те слязоха в мазето, задъхани от щастие. Викентий се просна на леглото, в главата му сновеше бляскавото Сафари с никелираните части, очите му изпускаха снопове лъчи. Отдавна не беше изпадал в откровения:

— Руже, пълен съм с блянове.

В това време Ружа подреждаше книгите на етажерката.

— Виждам се, въртя по „Самоков“, влизам в „Русаля“, цепя по „Елемаг“, драпам по „Незабравка“. Горе правя десен завой и политам по „Българо-съветска дружба“. Какви хубави имена имали нашите улици, никога досега не съм се замислял. Само Церо Ножа ли ще ми се перчи.

— Викентий — извика Ружа, продължавайки да стои на колене пред етажерката.

— Какво? — скочи той.

Сега беше пълен с преклонение пред нея.

— Слез на земята. И тука има хора.

— На земята съм — отвърна Викентий. — Нещо лошо ли се е случило?

Тя измъкна една дебела книга с тъмнокафеникави корици и обърна тънкото си личице към него.

— Засега се случват само хубави работи.

Не можа да скрие възторга си към него и го повика с пръст.

Викентий коленичи до нея. Тя го целуна по брадичката.

— Доволен ли си?

— Много!

Той беше само в превъзходна степен. С усилието на волята ръката му се вдигна и мина по гладката коса на Ружа. Но сърцето му не учести ударите си. То си биеше с автоматична отмереност, така, както го бяха програмирали в първия миг. Само Сафарито го разлюля. Сега Викентий трябваше да носи две дини под мишницата си — любовта към Ружа и любовта към Сафарито.

Той отново се излегна и потъна в блянове. Все пак, докато Ружа беше нещо сигурно, Викентий никога не се съмняваше в нейната преданост, то Сафарито се оставаше чист проблем, утре можеше да се случи някаква финансова изненада на Ладо Ивановски и ето че проблемът не е мръднал напред нито с милиметър. Трябва тройно осигуряване — припомни си Викентий старото правило. Докато той витаеше някъде между леглото и тавана, Ружа, седнала до него, отвори дебелата тъмнокафява книга. Пръстите й внимателно преобръщаха страниците, най-после се спря на това, което търсеше. Отметна косата назад с две ръце и разтвори книгата на коленете си. Тя започна да чете съсредоточено някаква история с абат. Изглежда, че работата ставаше в манастир, защото действието протичаше между някакви килии. По едно време се появяваше и мома, описана доста прелестно. Абатът очевидно имаше съвсем нехристиянски намерения към момата, значително изостанала в познанията си за живота и прекалено наивна за възрастта си. Това именно използуваше абатът, като се слагаше около нея. Момата надушвайки потайностите, нямаше как да не се разплаче и да не падне на колене, абатът пък нямаше как да изостави професионалните си задължения — да я утеши. Така се установяваше, че тя плачеше не заради друго, а от уплаха пред това, което можеше да й стори абатът с добрината си. Кой не знае двуличието на абатите? Момата не била нито от желязо, нито от елмаз, склонила на желанията му. Абатът бил човек емоционален, прегърнал я и я обсипал с целувки. И като имал предвид приличната тежест на собственото си достойнство, положил всички усилия да не повреди с прекомерното си тяло момата.

Ружа се закиска на това място. Викентий още витаеше в бляновете си, всичко се преплете така, че в един момент той видя момата с абата върху Сафарито. И нададе вик. Викентий се уплаши, че с огромното си тяло абатът ще направи колелото на макарони. После дойде на себе си.

— Ружо, какво беше това?

— История за абат и мома.

— Това значи ли, че аз съм абатът — и той погали кръгличкото си коремче.

— Приличаш ми малко.

— Никога не съм слушал такива истории. На ушите ми стана нещо.

Той почна да си ги чисти.

Ружа го гледаше с дяволито усмихнатите си очи.

— Хич не ми се прави на ангелче.

Викентий се замисли и разкри мрачното си предположение:

— Да си представим, че го чуе Станка Богоева или Пешо Максимов. И стигне до ушите на учителския съвет. Нашата ще стане мътна и кървава.

— Викентий, ти си глух човек.

Той трепна и се обърна, жестоките думи на Ружа го засегнаха чак под лъжичката.

— Защо?

— Глух, глух… глух — удряше тя с юмруци по разтворената книга. — Глух си за всичко… И за любовта.

Ружа едва не се разплака.

— В ума ти е само едно Сафари. Трябваше да донесеш транзистора, не донесе и него. Изобщо не си способен на жертви.

Викентий седна в леглото. Цялата обвинителна реч на Ружа, изказана от дъното на душата й, беше разбрана от Викентий съвсем превратно, вместо да протегне ръка като абата и да я утеши, той го заби в съвсем друга посока:

— И Тафчо Манчев ще помогне в тая работа.

Той я хвана за ръката и я помъкна.

Ружа се съпротивяваше, като се мъчеше да му изясни, че всичко е по-сложно и че той в този момент прави непоправими стъпки.

— Викентий, ти си мръднал. Ти си живееш отделен живот.

Викентий се изправи драматично и с един всичко изкупващ жест извика:

— Не, Ружо, сега не е до абати.

Видът на лицето му произведе неотразимо въздействие върху Ружа. И тя си помисли — да, сега не е време до абати. Колко по-сериозни работи ни предстоят. Този Викентий е страхотен практик.

Те тичаха към киноцентъра. Той се виждаше отдалеч като древна руска обител. В една от неоткритите още стаи, както обичаха да се шегуват кинаджиите, седеше пред бюрото си Тафчо Манчев и разтриваше с пръст куполовидното си чело. Там, дето натискаше, беше се отворила една червена дупчица. Хлътналата кожа говореше за податлива мекота, сходна с мекия и алтруистичен характер на Тафчо. Тая нощ беше се прибрал късно, след едно творческо бдение с група колеги върху проблемите на изкуството, разглеждани под непрекъснатия шепот на бутилките, и сега главата му приличаше на един голям тъпан, по-голям от самия космос. Вътре се въртяха, блъскаха и експлодираха кометите на възпламенения му мозък. Режисьорът беше му поискал да поправи две реплики. Два часа той седеше безплодно над тях. Позвъни в къщи да се съветва с жена си, но за беда телефонът беше изключил. Позвъни на няколко приятели, но не ги намери. Отчая се, отрони глава и за по-устойчиво я подпря с ръце. Точно в това необозримо безплодие вратата се отвори и на нея се показаха две детски, чисти от помислите си лица.

— Добър ден, другарю Манчев — извикаха хорово те.

Тафчо се сепна, ослуша се, уплаши се да не би да е слухова халюцинация и като извъртя очите си, които имаха зловещото спокойствие на товарно животно, в съзнанието му се отразиха двете детски физиономии. Те изплуваха из мъглата, която се носеше пред отпадналия взор на Тафчо. Той позна Викентий и се размърда. Тънкият му глас излезе, подтикван от твърде големия му корем, унило увиснал, като че ли под ризата си носеше една огромна торба с хранителни припаси.

— О, Викентий — изписука Тафчо и се опита да се повдигне. — Влез де.

Викентий тръгна към бюрото, след него плахо пристъпваше Ружа. Тафчо стана, повдигна панталона си и се ръкува любезно. Покани ги да седнат и отвори една кутия с два-три шоколадови бонбона.

Преди да посегне, Викентий представи Ружа:

— Запознайте се. Това е Ружа, дъщерята на другаря Ивановски.

— И тя хубава като баща си.

Ружа се изчерви. Викентий, като че ли за пръв път чуваше тези думи, се взря в Ружа. Направи голямото си откритие, че Ружа е хубаво момиче, дори толкова хубаво, че и други момчета можеха да проявят интерес към нея. Но под натиска на неотложните грижи тая тревога за втори път изфиряса от главата му.

— Това е колектив „Тангра“ с най-хубавите филми — влезе в ролята си Викентий, като удари една неочаквана ласка по желираната душа на Тафчо.

Тафчо се засмя ситно и възкликна:

— Голям гявол си, Викентий.

И веднага разбра, че репликата на Викентий може да му влезе в работа. Той бързо си я записа само с първите букви на думите. Тафчо не владееше стенография, но владееше секретите на тайнописите, в които беше се упражнявал доста дълго.

Викентий се смееше нахално в очите му, към всеки човек той имаше индивидуален подход. Към бащата на Ружа никога не би си позволил поглед под четиридесет и пет градуса. Той си взе един бонбон и сладко го схруска.

— Всеки техен филм получава Димитровска награда.

Брадата на Тафчо увисна от удоволствие. Викентий опипа втория бонбон. Устата му не преставаше да работи.

— И бонбоните ви са много хубави. Откъде ги взимате?

— Носят ни ги от „Малчика“ — пусна една дебела Тафчо, за да повиши реномето на предприятието.

— Това е да работиш в киното.

Викентий дерзаеше неуморимо, спомняйки си безсмъртната реплика на Кеворк Кеворкян: а сега, да вървим напред по програмата.

Окото на Тафчо придоби човешки реакции, освети се от вътрешно доволство и безгрижие. И почувствува нужда отново да си спомни славната младост, като я натика в очите на двамата подрастващи представители.

— Големи шмекери сте това, младото поколение. А ние едно време, когато правехме революцията пред „Славянска беседа“, ядехме само единия хляб.

Почувствувал открития му фланг, Викентий му го затапи с един удар:

— Всяко поколение си има историческа съдба, казва учителят ни по физкултура.

— Всичко разбирате, брей, човек вече не може да се обади от вас! Хайде, кажете сега, защо сте дошли?

— Да се снимаме. Нали ни покани?

Тафчо отдавна беше забравил поканата си към Викентий, почеса се по зачервения врат и каза в един загадъчен ре-минор:

— В много трудно време сте дошли.

Викентий ставаше по-открит и пробивен:

— Ако не ни е трудно, нямаше да дойдем. Най-сетне, наши хора сме. Живеем в един блок.

Това беше най-силният аргумент. Тафчо много държеше на престижа си в блока. Не можеше да позволи утре бащата на Ружа да научи, че Тафчо е бил безсилен да уреди една нищо и никаква работа в киноцентъра. Той се поколеба и отговори:

— Чакайте мъничко да свърша една работа — и се наведе над двете реплики.

Най-сетне той им призна отсъствието на всякакъв шанс в този ден и постепенно ги въвлече в творческите си търсения. Беше много доволен, когато с помощта на двамата неподозирани съавтори успя да разреши проблемите, поставени му от режисьора. Той разви репликите в един главен и два подсигуряващи варианта. След това извика секретарката, продиктува й ги, взе ги и рече на гостите си.

— Елате.

Те вървяха след него и гледаха увисналото протрито дъно на панталона му, лъскаво като стъкло. В горния край, през разпраното, се мяркаше една бяла ивичка. Какъв абат става от него — наду се от смях Викентий, обхващайки с очи мекото му, балонесто тяло. Вратът му се срастваше с главата без извивки, направо втъкнат от силната сглобка чак до темето. Темето се беше раздвижило и замръзнало на едри буци, които караха бръснаря да трепери всеки път, когато бръснеше развълнувалата се повърхност. Тафчо обичаше да ходи с бръсната глава, защото някой беше му внушил, че прилича на Тарас Булба. Дори на стената в кабинета си беше забол с габарче фотос на привързания Булба за дървото, зверски облещен срещу невидимия пан полски.

Да се опише киноцентърът, това не е по човешките сили. Един киноцентър е по-голям от цяла България, от две държави, от цялата социалистическа общност. В него има стотици стаи, зали, павилиони. Говори се, че някои от тях още не са открити, защото в сложния си замисъл архитектите са изпреварили далеч умственото състояние на обществото, в това отношение дори и на киното. Киното е нещо много тайнствено. Никога не можеш да кажеш — ето тук се създава този филм. Там не се употребява дори думата създавам, а нейни синоними: прави се, калъпи се, мъти се, цвъка се — това е, разбира се, черният етап. Следващият вече се скрива под нови думи — монтира, копира, озвучава, прекроява, защото след като режисьорът реши, че е скалъпил филма, може изведнъж да му дойде наум нещо друго и той да грабне ножицата и да го прекрои така, че началото да стане край, краят — начало. Веднъж един много талантлив режисьор ни покани на прожекция, но прожекционистът по типичната за нашето време разсеяност завъртя филма обратно, изгледахме го от края до началото и скочихме да стиснем ръката на младия, многообещаващ човек. А той каза:

— Ето, това било филмът.

Той беше асоциативен режисьор, когато се разместваха частите, филцът ставаше още по-интересен.

Дългите, тесни, студени коридори, по които се шляеха статистите и свободните от игра артисти, облечени по най-странен начин, накараха Ружа и Викентий за пръв път в живота си да се хванат за ръка. Тафчо вървеше напред, засуквайки от време на време мустака си, панталонът му от движението се извъртяваше настрани и по едно време джобът му дойде на задника, от него се показваше кърпичката. Викентий винаги изпитваше подозрение що се отнася до тежестта на Тафчо в необхватното предприятие. Но поради липса на други възможности той трябваше да го използува, като положи усилия да го издои до последна степен. Влязоха в първия павилион, вътре беше пълно с пущараци, намазани с грим, снимаше се някакъв филм за отрицателните прояви на младото поколение. Разиграваше се епизод на лек и охолен живот. Мацките бяха доста разсъблечени, тъй като трябваше да изобразяват момичета, тръгнали по пътя на нетрудово поведение. Камерата направи поразително впечатление на Викентий. Той гледаше изпъкналите обективи, нагласявани от камермана, който въртеше дръжката насам-натам и търсеше най-удобния ъгъл за снимка. Около него трима-четирима създаваха илюзията, че му помагат. Именно илюзията, твърде прозрачна за камермана от дългата практика, го караше да крещи от стълбичката с облещени очи. Отгоре на това имаше буйна брада, която размахваше безкрайно, и в нейните сенки лицето му приемаше фатален характер. Той фучеше, ръсеше обидни думи край себе си, а през това време масовката ядеше сандвичи и мацките се закачаха с плейбоите. В ъгъла на осветеното място, който изобразяваше богаташки дом, стоеше с книга в ръка един висок човек с къдрава коса, също с брада, която заличаваше кръглото му лице. Това беше известният режисьор, лауреат на много български и международни награди, наричан между приятелите Божо. Тафчо се приближи до него и му зашепна. Това беше любимият му маниер да създава навсякъде атмосфера на поверителност и тежест; като че ли след малко щяха да дебаркират десантните части на НАТО и Тафчо докладваше какви предохранителни мерки се взимат. Божо умееше да слуша възпитано и интелигентно, затова в един момент цялата продукция му се качваше на главата. Тогава много второстепенни работи трябваше да върши сам. След като Тафчо му нашепна доволно, Божо от своя страна почна обстоятелствено и деликатно, боеше се с някой невнимателен жест да не предизвика чувство за малоценност в своя подчинен. Това беше Божо, ръководителят на творческия колектив „Тангра“, който в своята толерантност беше успял да постигне непоносимата творческа свобода. Тафчо кимаше, оставаше само да отдаде чест на голата си, бръсната, лъскава като осветително тяло, глава. После се отдръпна почтително и тръгна към вратата. Вторият режисьор даде команда — трети дубъл! И пущараците се избъркаха с мацките на изходните позиции. Камерманът стоеше зад камерата, замижал с едното си око и я насочваше, прожекторите светнаха, всичко се окъпа в дневна светлина. Божо зае командното си място. Скриптерката застана на два метра пред камерата, готова да пусне клапата.

— Угаси светлините, прожектор в центъра!

Сноп лъчи паднаха по средата, в тях като видение изплува една мома, сочна като праскова. Някой събори нещо, момата трепна и работата се развали, трябваше да се почва отново.

— Стоп! — извика Божо.

Прожекторът угасна. В тъмнината се разнесе гласът на момата, мощен и заплашителен, с леки одрасквания от уискито, което бяха изпили на крак.

— Колко пъти ви казах да не пиете по време на снимки — нервира се Божо.

— Кой угаси прожектора? — издигна се над всички отривистият тембър на камермана.

В такива моменти той вадеше разкошна кантилена, която завършваше с пискливи опашници. Докато прожекторът светна, в тъмнината се развихри караница. Отново надмощие взе момата.

— Ако продължавате така, ще хвърля сутиена и си отивам.

Прожекторът светна и в трептящия сноп светлина се появи момата, само че сега с две паднали презрамки.

Викентий беше шокиран от тая свобода. Той си представяше кинаджийската професия, но чак пък толкова махленска не допускаше да е. Тафчо ги подбра и ги поведе към съседния павилион. Това пък павилион ли беше или чудо, вратата десет метра, през нея можеше да влезе цял камион от международния транспорт, да направи една маневра и след това да гарира в някой от ъглите. Самите врати бяха циментови и се отваряха със страшна сила. Вътре беше построено цяло село и един бесен режисьор с ниско остригана коса, прическа глиган, се мяташе като ужилен. През оградите прескачаха диви зайци и пилищари, носеше се звек на кокошки. Режисьорът застана до една дупка, която едновременно можеше да бъде кладенец или торна яма, и сочейки в нея, почна да дава указания на сценариста. Трябваше му нов епизод. Сценаристът Кирко Лабишев използуваше паузата, за да смаже главините на една от каруците с прочутото масло „Шел“, което купуваше с долари от Кореком за москвича си комби. Кирко внимателно слушаше, без да отдава особено внимание на режисьора с възбуденото състояние. В един миг ниско остриганият режисьор прозря нещо в позата на Лабишев — точно това е епизодът, който му трябва. И като се движеше заднешком, той извика:

— Готови… камера.

В този момент Тафчо се вряза в кадъра, който режисьорът инсценираше на бърза ръка. Прекъснат в апогея на вдъхновението си, режисьорът побесня отново. Идеше му да ревне на глас.

— Как можеш да ми прекъсваш работата! Аз съм на снимачната площадка. — И режисьорът почна да брои направо и наляво с широка крачка, спря на едно място и като очерта с ръка, заобяснява на Тафчо: — Това е снимачната площадка. И ти нямаш право да стъпваш в нея. Освен това, трябва да разбереш, че епизод с деца изобщо нямам.

За упорития нрав на Тафчо това изобщо не вместваше никакво значение. Той си засука мустака и като гледаше ровешки, с ирония под ъгълчетата на мустаците, каза ледено равнодушен:

— Кирко ще извади химикалката и ще го напише.

— Ти разбираш ли бе, човек, че това е изкуство — беше засегнат ниско остриганият режисьор.

Кирко спря да маже главните с прочутото масло „Шел“ и се ослуша. Той изобщо имаше кучешки темперамент. Беше чувствителен към всеки ред на творчеството си и творческата му свобода се намираше сред най-великите му завоевания в професията. Свободен художник! Хм! Никой не знае какво значи това и какъв потенциал храни то за бъдещето на нацията. По този въпрос Кирко имаше историческо изказване на така наречения минисъвет. Но то остана без последствия и оттогава Кирко нави врат и удари през просото. Отвори си своя пътека, по която никой друг не смееше да тръгне, защото в далечината се мержелееше изостанала селскостопанска техника и закъсало животновъдство. Той се изправи, като държеше страхотно красивата кутия „Шел“, и се изсмя нагличко:

— Как стават тия работи, бе Тафчо. Вчера знаеш ли как ме критикува един счетоводител за „Вятъра на умората“. Утре ще дойде някой и ще поиска един сексуален епизод. И този прост, но талантлив български селянин, ще потъне в чужда нему действителност. Изкуството да не е маслото „Шел“, та да си го смазваме, където ни скимне!

Тафчо само им рече:

— Молим… имате преразход две хиляди метра „Кодак“.

Режисьорът остана ударен като от мълния и седна на земята.

След като го съсипа с тия думи, Тафчо си тръгна, по стъпките му и нашите трудно преуспяващи артисти.

Тафчо ги погали по главите:

— Не се отчайвайте.

В ответ Ружа му подаде:

— А пък аз тези режисьори ги мислех за по-друго нещо.

Викентий се почеса мъдро по челото и рече:

— Да не правим прибързани изводи.

В третия павилион снимаше Антониони Порязов. Брадата му се ветрееше от единия до другия край на павилиона. При всеки завой той вадеше гребенче и си я сресваше. Гласът му самостоятелно съпровождаше тялото му, дори Викентий забеляза, че гласът малко изостава и се носи като ехо в зловещото пространство на павилиона. Ето най-сетне нещо близко, познато. Фидел Кастро от Парка на свободата. Отчаян от неумелите тактики на Тафчо, Викентий реши да поеме инициативата:

— Здравейте, другарю Кастро!

Тони, както го наричаха приятелите му и целият снимачен екип, удари спирачките и се взря от двуметровата си височина.

— Ти откъде ме знаеш, бе? — остана учуден Тони от голямата си популярност.

Още повече, никога досега не беше виждал тази физиономия, благоуханна като медена питка. Тя му навя нещо от старите ленти, изфирясало с бързите темпове на научно-техническата революция. Колкото и големи да бяха размерите на Тони, тялото му лъхаше на сантименталност. Той пощипна Викентий по бузката и рече:

— Какво търсиш тука бе, сладур?

— Вас, другарю Кастро.

— Аз не съм Кастро, а Тони. Откъде ме познаваш?

— Нали заедно тичаме в Парка на свободата — сладко бръщолевеше медената питка.

— Така ли?

— Да. Аз съм дребен и не ме забелязвате от своята височина. А вие бягате с високо вдигната глава и смело напред. Както казва учителят ни по физкултура — перспективно.

Тони се удари с големите си лапи по бедрата и викна:

— Тафчо, къде го намери този брилянт?

Викентий усети, че фронтът е пометен и наведе срамежливо лице. Сега той изобразяваше градинска мимоза. Алтруистичната Ружа се сяде от завист.

Тафчо, обирайки заслугите на Викентий, каза:

— Пълни сме с такива.

Той не можеше да не се похвали с прелели гърди, щом намираше терен за подобна проява.

— Точно такъв ми трябва.

Но ние играем двамата — намеси се с ужасна прозорливост Викентий.

Тони едва сега видя Ружа. Той хвана брадичката й, подигна лицето нагоре, каза й — усмихни се. Тя се усмихна. За пръв път в живота си Ружа го направи така естествено, затова излезе зашеметяващо. Тони, лесен на решенията и смел на творческите рискове, махна с ръка.

— Останете.

Тафчо рече на шега:

— Викентий, целувай ръка.

— Накрая, другарю Манчев. Нали знаете, пилетата се броят наесен.

— Виденов — извика Тони помощник-режисьора. — Я вземи под крилото си тези два таланта. Ние ги търсим под дърво и камък, а те били тука. Дай им да си разучат репликите.

Репликите бяха много тъжни. Трябваше да изиграят изоставени деца на разведени родители.

Тогава Викентий се просълзи за пръв път, направи съпоставка със своя живот и разбра, че изкуството е неразделно от живота. Това също им го беше казал учителят по физкултура. Но увлечен по Сафарито, Викентий беше го забравил.

Снимките минаха повече от благополучно. Тони им каза, че са родени за кино и в следващия си филм, ако има роли, подходящи за тях, пак ще ги вземе. Особено му допадна Викентий; очарован, Тони му направи десет дубъла и сега, галейки го по главата, му говореше напътствено:

— Твоят талант е хумористичен, най-редкият талант, който се ражда.

Ружа се уплаши от тая констатация, най-редкият… ами сега? Какво ще стане със семейството ни, Викентий?

Не можеше да се каже, че Викентий гледаше с чувство на умиление, щом си заслужаваше похвалата, няма защо да благодариш. Кой се стеснява от хубаво направената си работа? Само малоценните. Тони не обръщаше внимание на тези подробности, той продължаваше щедро:

— Някога ще ти сложат портрета до този на Чарли.

Ах, пък този Чарли кой беше, отново изпадна в тревога Ружа. Семейният й дом се мержелееше в съсипни.

— Всичко се дължи на вас, другарю Тони — изпадна в сдържано признание Викентий.

— На мене. На родителите ти — отсече Тони.

Ах, и родителите му, потрепна брадичката на Ружа. Ама тя била много дебела и досега да не разбера. Колко съм повърхностна. До мене един гениален мъж, а аз си мисля кой знае какво, като го пренебрегвам. Руже, смени тактиката и по-плътно до Викентий. По-плътно… по-плътно…

Докато вървяха по улицата, този вик гърмеше в ушите й. Ружа го даваше по-плътно и по-плътно, докато качи Викентий на тротоара. Той вдигаше очи към рамото си малко учуден от нежните притискания на Ружа, но предпочиташе да наблюдава мълчаливо нейните атаки. А Ружа пускаше дълга димна завеса от думи, мъчейки се да заличи следите от своята паника.

Всичко, което изрече Тони, легна здраво в съзнанието й, изведнъж тя видя до себе си да върви едно същество от странна материя, малко по-различна от нея. Дори косите му бяха по-меки от нейните. Този таралеж какви илюзии не създаваше. Викентий излъчваше едно златисто сияние, както слънцето, което се събужда сутрин в тънки пелени, направени от газ. В това сияние Ружа се възприемаше много по-различно от досега. Тя не сияеше колкото Викентий. Просто я беше страх да си признае, че сияе с отразената светлина на великия хуморист. Без да иска, или както се казва — несъзнателно, Ружа съзря Викентий нов, като че ли досегашният изчезна в небитието и на негово място стоеше този, големият, така възвеличен от другаря Антониони Порязов. Викентий, бъдещият приятел на Чарли. Трудно се обясняват всички тези работи. Когато едно момиче се влюби, то просто става щуро, в развинтената му фантазия не само любимият, но и целият свят се изписват в дивно изражение. Вълшебните пръсти на чудото обръщат съзнанието му наопаки и то, момичето, си е готова плячка. Това е великото царство на момчето. То, момчето, стои в главата на любимата като в трон, без да подозира, че тя го ражда непрекъснато в своето въображение такъв, какъвто никога не е бил. А момичето пристъпва бавно, защото се страхува в момент на невнимание да не преобърне престола и монархът да падне и да се разбие на земята. Така в миражи препускат щурите момичета нощем и се мъчат да удържат юздите на момчетата, болни от поривите си. Онези, налапали мундщуците, теглят напред, без да се оглеждат, без да виждат измъчените погледи на ездачките, младите, крехки, гъвкави като лиани ездачки, безсилни да обуздаят в лъчезарния си страх младите, пърхащи жребци пред себе си. Но как можеш да обясниш на момчето какво е то за едно момиче, което непрекъснато го ражда из главата си. Кажи му простичката дума — щуро. Пък ако разбере, разбере, ако не загрее — ще изпусне влака и после цял живот ще си спомня за нещастната любовна гара, където е останал сам и поразен, докато момичето е улавяло с трепетните си пръсти нечии чужди юзди и като една Атина Палада е раждала от главата си новия избраник. Така че любовта е нещо нереално, особено ако го съобразяваш с полезните мечти на възрастните.

В този момент Ружа си беше щура. Викентий се раждаше из главата й нов, облечен в златисто пурпурна мантия, с жезъл в ръка, знаменит като черното бомбе на Чарли. От очите му излитаха хумористичните лъчи на щастието и прорязваха делничното пространство. Те слязоха в мазето, Ружа грижливо сложи бравата и въздъхна. Най-сетне Викентий се съхраняваше на сигурно място, тя можеше да го съзерцава, колкото си иска. На масичката стоеше транзисторът на Милена Гяурска, донесен преди няколко дни от Викентий. С влизането си Ружа натисна копчето. Програма „Хоризонт“ нахлу в мазето с една нежна мелодия, като че ли редакторите й знаеха по телепатичен път настроението на двамата приятели.

Ружа седна до Викентий, очите й глъхнеха в тревога. Тя сложи ръка на коляното му. Викентий се опита да се изскубне, но тя го задържа.

— Сега няма да мърдаш.

В гласа й имаше твърди, заповедни нотки.

Викентий се съгласи и се облегна назад. Пръстите на Ружа му се видяха като изящни розови пръчици. Лицето й беше скрито под падналата й коса.

— Чу ли какво ти каза? — натисна тя на болното място.

Викентий се направи на разсеян.

— Кой?

— Антониони.

— А-а-а… — спомни си Викентий без всякаква промяна на израза. — Ние сме стари приятели.

На Ружа й беше приятно да я лъже, но деликатно го апострофира:

— Нали заедно се запознахме.

— През цялото време си говорихме на „ти“, не забеляза ли? Аз му виках Фидел Кастро.

Но Ружа пак натисна на болното си място:

— Ще ти пораснат ушите, знам си аз.

Чак сега тя разбра, че и в живота Викентий си е хуморист.

— Няма опасност, Милтидат ги е издърпал до максимални размери.

Ружа се засмя и натисна любовно коляното му, влагайки всички чувства, които брулеха сърцето й.

Викентий усети, но не се поддаде. Той почна да си тананика. Ружа, отметна косата си и го погледна. Какво става с този човек? Ние сме в пълен дисонанс. Тя реши да го върне към централната тема на живота си:

— Но все пак, аз не съм звезда… И ти сигурно ще ме оставиш.

— Аз? — зае предишното си изправено положение Викентий. — Руже, не ми говори такива неща, разстройваш ме, ставам мек като гъба.

— Това са думи, Викентий.

Ружа захлупи глава на коляното му и се разтърси от плач.

Нова, абсолютно неочаквана ситуация за Викентий. Тогава той, като не беше изкусен в любовта и приказките, сложи ръка на гъвкавата й коса, утешавайки я:

— Ще си купим „Сафари“ и ще се возим на него. Оттука до Симеоново. Ще се редуваме, ако искаш — ти ще караш, аз ще тичам отпред и ще викам — писта!

Ружа се засмя плачливо, но в желанието си да изтръгне още нещо любовно, добави с глас на непоносимо съмнение; на Викентий то прозвуча злокобно, почувствува страшна вина за несторено престъпление:

— Кого обичаш повече — мене или „Сафарито“?

Хумористът Викентий прибави:

— Това са два трагически свързани въпроса. Как да ти отговоря, като винаги на „Сафарито“ виждам тебе.

— Ах, как го извъртя, Викентий — Ружа се дигна и го удари по коляното отново.

— И при това, „Сафарито“ е вносно, Руже.

Ружа погледна с подозрение.

— Какво искаш да кажеш?

— Никога нищо скрито няма под мисълта ми. Това, че ти викам Руже, не ти ли прави впечатление?

Ружа се замисли и се улови в нова голяма грешка. Как можеше да бъде такава глупачка, да не забелязва тези малки нюанси в думите, които фактически правят любовта. А тя иска от Викентий само жестове. Та той не е оперетен любовник, не е Циганския барон. Господи, колко съм изпростяла в тия няколко дни. Съдбата си играе с мене, но как да му кажа. Той няма да ме разбере. Викентий, Викентий, ще ти напиша накрая едно писмо да проумееш всичко, пък ако не искаш, мога и да се убия. Това вече ще бъде много трудно, защото баща ми няма да го понесе, Викентий ще го изключат от училище и ще го дадат под съд. А аз, аз какво ще правя без Викентий? В никакъв случай не, по-плътно до Викентий и това е! Няма друг изход.

Тя взе коварния „Декамерон“ и попита с пресъхнал глас:

— Да ти прочета ли нещо?

Викентий потръпна зиморничаво.

— Страх ме е, Ружо.

Ето сега пък Ружо, тя го погледна подозрително, но преглътна — ами той просто си играе, ходи ми по нервите. Но тя изключи и продължи:

— От какво те е страх?

— Не знам, но като слушам тези истории, нещо ми става, изстиват ми краката.

— Горкият… — изсмя се подигравателно Ружа. — На мене пък нищо ми няма.

— Аз пък нощем не мога да спя… И те сънувам като монахиня — внесе бегла плахост в гласа си той.

За Ружа това беше един добър повод да поведе нещата в замислената посока.

— Защо като монахиня? — оттенък на лъжливо оскърбление се промъкна в думите й.

Викентий с удоволствие се възползува от случая да направи един дребен виц:

Защото аз бях абатът.

И той се опита лъжливо да изиграе номера на абата. Ружа го отблъсна и като го усмиряваше, предложи:

— Добре тогава, ще ти прочета нещо срещу страх. Този път за една дама.

Викентий, който не държеше много на тия четива, тъй като по начало си беше прагматичен човек, намери начин отново да залиса Ружа:

— Дама е Станка Богоева.

Ружа го погледна малко ядосана:

— Станка Богоева е преди всичко драматург.

Влъхвата Викентий усети безпогрешно, че Ружа отново се хваща на куката и умеличко дръпна:

— Милена Гяурска казва, че Станка искала да бъде еталон за всичко.

Ето го пак Викентий, непостижимият, да хвърля примки. Ружа се направи на ударена, думичката й беше непозната, но искаше да излезе суха от положението.

— Какъв еталон? — умело се замаскира тя.

Но Викентий беше отгатнал невежеството й, по заобиколен начин той й даде да разбере, че напразно пуска димки.

— В киното има такива думи, дето никой не ги разбира — Ружа трепна, усети, че се отнася за нея. Но той, коварният му избраник, пак не поясни думата. — Казват, че еталонът малко й е окъсял.

— Да, късата мода мина — даде го двусмислено Ружа, в нея също почна да се появява гъвкавост.

Ружа намери страницата за дамата, която в киното, биха нарекли еталонно копие на женска похватливост, и наведе глава. Ухото на Викентий трепна. Той се наежи като котарак и спря Ружа с ръка:

— Чакай. Нещо шумоли.

Ружа се ослуша, но не долови нищо. И пусна транзистора. Струваше й се, че така четивото ще има по-голям ефект. Викентий обаче имаше изтънчен слух и въпреки работата на транзистора, успяваше да отдели някакви странични шумове. Ухо стерео, както казваше Милена Гяурска.

Разбира се, Викентий, колкото и да познаваше човешката природа, никога не би допуснал това. Дори да му го разкажеха, той щеше да викне — лъжете. Не беше лъжа, а горчивата и жестока истина. Зад стената шумолеше Станка Богоева. Тревожното й любопитство не й даваше покой. Тя беше изровила мазилката между две тухли на мазето си и сега трескавото й око виждаше част от мазето на Ладо Ивановски; в зрителното й поле освен четири човешки крака, влизаше и масичката с транзистора. Краката създаваха някаква лъжлива илюзия, то беше от неспокойствието, обхванало Викентий. Това още повече разпали любопитството на Станка Богоева, тя намери в тъмното пипнешком някакъв предмет, покачи се на него да вижда по-добре. Сега се чуваха два човешки гласа, по едно време й се мярна главата на Ружа, после на Викентий; Ружа си събу чорапите и отново изчезна от зрителното поле на Станка. Само това беше достатъчно за необузданото въображение на Станка. После се чу равномерен шепот, колкото и да се мъчеше, както и да поставяше ухото си, Станка не можеше да чуе нищо, пречеше й транзисторът.

Но в основни черти работата беше съвсем ясна. Откъслечните думи за някакъв монах и дама, склонна към забранени приключения, оформиха в нея твърдото убеждение, че тука става нещо безнравствено, непоносимо. Тя веднага си представи картината, хвана се за главата и едва не изпищя. Господи, какви страхотии се вършат в основите на този бял като лебед седемнадесететажен блок, олицетворение на неподкупната целомъдреност, която всеки един от заселниците носи в малкото си джобче като визитна картичка. Тя се втурна нагоре, дори забрави, че блокът има асансьор, отвори вратата на апартамента си и задъхана, с треперещи ръце, застана по средата на стаята.

— Минко, ако знаеше какво става в тая къща!

Минко току-що беше се наплискал с вода след дълбокия сън и сега загряваше, за да се включи в движението на системата. Смутен от безумния вид на жена си, от неясните й думи, от трагичния й глас, зададе съвсем неудачния въпрос:

— Къде, в кои основи?

Обикновено в неговата професия се говореше за основите на обществото, но за основите на блоковото строителство никой не беше отворил дума.

— Долу, в мазето.

Минко се усъмни в нещо, мисля, че в логичното поведение на Станка, и повдигна вежди, като приглади доста оредялото си теме.

— Чий? — В началото той си помисли за пожар, но Станка съобщи далеч по-бедствено нещо.

— В мазето на Ладо Ивановски. Странни секс истории с деца.

— Какви деца? — продължаваше Минко с еднообразните си въпроси до тъпота.

— Наши, от блока. И това е страшното… На фона на музикално оформление се произнасят думи, които аз чух едва в университета. Господи, ако и нашите деца тръгнат по тоя път да лежат по мазетата…

Минко като човек реалист и добър познавач на природата на жена си я успокои с безпощадните житейски, факти:

— Ами като изсякоха горите…

— Не, ти си нямаш представа… — продължава Станка с разпалени жестове.

— Как да си нямам.

Той я сложи да седне, даде й чаша вода. Станка отпи и се почувствува по-добре.

— Господи, хубаво, че не бяха нашите. Нямаше да оживея.

— Всичко това трябва да го приемеш като неизбежен факт — поучаваше я Минко. — И се помъчи да направи шега: — Както аз тебе.

Станка, неизбежният факт, го погледна с изненада, после постепенно премина в ужас. Тя нямаше какво да направи повече, освен да извади кърпичката си и обилно да я напои със сълзи. Отгоре на това, Минко не я разбираше. Тя си представи бъдещето като низ от мрачни събития, от тъмни безнравствени истории, в които се премятаха с болно удоволствие и нейните деца. Тя не се сдържа и викна:

— Но ние не бяхме такива… не бяхме.

Минко взе вратовръзката и застана пред огледалото.

— Това са проблеми на Ладо Ивановски и на Милтидат. Ето докъде води изкуството…

Неговата констатация ужаси отново Станка, в нея вече се съдържаха намеци и за професията й. Какво искаше да каже Минко, че се преструва и че никога няма да може да изобрази живота в произведенията си с естетическо спокойствие и висота?

Под въздействието на „Декамерон“ и уютната семейна обстановка в основите на блока любовта между Ружа и Викентий разцъфтяваше бързо. Приятелите в училището ги смятаха за най-напредналата любовна двойка и се мъчеха да споделят опит с тях. Докато Ружа се оказваше по-бъбрива, Викентий беше дискретен като откривател на атомната бомба. Той мълчеше и правеше строги забележки на Ружа. Но въпреки всичко, приятелите ги гледаха с уважение. Не можеха да не застинат от почит пред търпеливо изграденото им дело.

В празник взимаха рейса и отиваха над Симеоново, откриха си една полянка, от която градът се виждаше като на длан. Те седяха и разпознаваха между високите блокове под телевизионната кула седемнадесететажния красавец. Ружа лягаше в тревите, Викентий се плъзгаше до нея, ароматите го приспиваха, той затваряше очи блажено и усещаше как слънцето върви по небето и му маха с ръка — Викентий… Викентий… Птичките чуруликаха над главите им, отдалече се носеха трелите на транзисторите, понякога вятърът довяваше и мирис на кебапчета. Това вече убиваше част от поетичната картина. Тогава Викентий предпочиташе да си прещипне носа и да поема въздуха дълбоко с уста. Когато миризмата отлиташе, той преглъщаше и казваше:

— Закуската беше чудесна. Само ми убиха апетита.

Ружа се кискаше, късаше тревите около себе си, покриваше лицето си с тях и викаше:

— Викентий, къде съм?

Викентий се надигаше и се мъчеше да прозре през дланите на Ружа блесналото й под слънцето лице.

— Виждам само косата ти — отвръщаше Викентий, — но тебе те няма.

Той почваше да се върти около себе си, надавайки сърцераздирателни призиви:

— Руже, къде си, обади се, иначе ще се убия!

Ружа отхвърляше тревите и ставаше, като изпод земята, гледаше го с усмихнатото си лице, свежо като цветовете на шипките. Страшно нещо е любовта, ако нямаш надзорник. Затова всички умни хора я крият.

Ружа се наведе над него и започна пак старата песен, само че по нов начин:

— Викентий, искам да те питам нещо.

В този ден Викентий беше непознаваем.

— Кажи.

Тя се приближаваше до ухото му, нали любовта трябва да се крие.

— Като станеш артист, ще ме вземеш ли с тебе?

Викентий вече забравил страхотната кариера, начертана от Тони, отговаряше без засечки:

— Трябва ли питане.

— Аз да си се подсигуря, пък ти каквото искаш мисли за мене.

Тогава Викентий се спускаше по пистата на мечтата си. От културизма той вече беше се преориентирал към високите скорости.

Ще имам ситроен със стъклена предница и арматурно табло до краката. И ти ще цъфнеш до мен.

— В едно страшно палто от визон. И с шапка.

— Милионерско.

Ружа му се караше под носа, размахвайки пръст:

— И няма да караш със сто и петдесет в час.

— Защо? — дигаше учудено вежди Викентий.

— Защото ще се пребием.

— Руже, какво си мислиш? Той ще има електронно око и сам ще вижда опасностите.

Ружа отвръщаше с отчаяние:

— О, Викентий, човек не трябва да има доверие на съдбата.

— Имам доверие в себе си — проницателно рече Викентий.

На лицето му се очерта нещо съдбоносно.

— Но все пак къде ще отидем?

Като всяка жена, Ружа много държеше да уточни нещата докрай.

Ако не се хвалеше с фантазията си, то не значи, че Викентий не я притежаваше. Той я пускаше в употреба само при изключителни случаи, когато трябваше да врътне главата на Ружа.

— Аз ще имам договор с една френска кинофирма.

Говореше бавно, за да изглеждат думите му тежки.

— Значи ще бъдем в Париж! — досещаше се Ружа.

— Аз ще снимам филм, ти ще се разхождаш. Колата ще бъде на твое разположение.

— Не, не искам — разсърди се Ружа. Ще стоя до тебе и ще гледам как се снимаш. Ти знаеш ли какво е в Париж, навсякъде плъпнало с мацки.

— Но няма да бъде удобно — мъчеше се да я убеди Викентий, като че ли Париж се намираше на две крачки пред тях и там една стотачка филмови къщи се биеха за Викентий, като всяка хвърляше в краката му куфари с пари. А Викентий ги подритваше.

— Но без тебе ще ми бъде скучно — ръкомахаше в лицето му Ружа.

— Без мене ли? — Викентий просветваше. И ставаше благороден. Не можеше на една такава преданост да не отвърнеш с още по-голяма, според ранга ти. — Ще ти намеря една малка роля, колкото за занимавка. Те ще се съгласят да включат и тебе в договора, нали им оказвам чест. Ето и Париж остана вече без комици — умря Фернандел, Бурвил, живурка един Луи дьо Фюнес. Когато се снимах във филма, Милена Гяурска знаеш ли какво ми каза — само един Луи дьо Фюнес ми липсваше тука. Тя страшно мрази някой да я разсмива. Затова Милтидат я чупи с пръсти — ти си от трагичния жанр. Така че, що се отнася до таланта — имаме го. Сега остава договорът.

Викентий се приземяваше отново, докато Ружа губеше усета за ориентация и отиваше в противоположната посока:

— А пък аз ще стана еталон на модата.

Тези копнежи не му допадаха много, изглеждаха му еснафски и суетни, но в името на хармоничната любов той правеше компромиси и не възразяваше.

Дори ставаше щедър:

— Всичко, което поискаш.

Ружа радостно се заравяше в тревата. Сега Викентий гледаше голия й врат. По ръцете му се разливаше нежност. Стоеше като истукан. Голям дявол беше Викентий, докато не го поканеха, не посягаше.

Ружа чака доста дълго с неназованите сетива, които притежава любовта, сянката на Викентий да мръдне към нея. Той, малкият неопитен абат, се намираше в голямо колебание. Накъде?

От земята, тъмен и неясен, изплува гласът на Ружа:

— Викентий, убий ме!

Той изтръпна, в този слънчев ден и такъв нечовешки призив. Впи недоумяващи очи. Тялото на Ружа се губеше в тревите, покрито с клатушкащите се сенки, малко дъговидно, като рибка сред зелени води, утихнала на дъното и само опашката й като че ли се поклащаше. Не, това е зрителна измама. Ружа лежи неподвижна. И усеща с любовните сетива великите колебания на Викентий. Абате, пипни… абате, пипни… чува той нечий глас и протяга ръка. Тогава за втори път гласът на Ружа го обхваща в кадифените си лапички, този път молбата е изтръгната от сърцето й.

— Викентий, убий ме!

Вторият призив вече хвърля Викентий в съмнение, той подозира искреността на Ружа и се дръпва леко. Но Ружа вижда всичко, тя следи с крайчеца на окото си сянката му, очертала се върху разлюляната трева, не издържа и се обръща по гръб.

И казва делово:

— Щом не искаш да ме убиеш, тогава ме целуни!

— Значи такава била работата — смее се начеващият абат, използувайки съвсем обратни похвати на тези в „Декамерон“ и установявайки, че те са по-ефективни. Той се чувствува откривател.

— На драго сърце — обявява Викентий. — Само че си избери къде, защото няма да се повтаря.

— Викентий, пак ли имаш съмнения в себе си?

Той се обляга на едната ръка, забил лакът в прохладните коренчета на тревите.

— Не обичам да прекалявам.

— Един път, един… — съгласява се Ружа и се намества удобно.

Ох, колко е мека подложката отдолу и се усмихва. Викентий се опира и на другата си ръка, така че Ружа остава под разперените му ръце с широко отворени очи и следи Викентий. Сега той ще направи нещо. Но Викентий чака да му бъде посочено мястото.

— По брадичката — неохотно се съгласява Ружа, като мисли, че това привидно скъперничество спасява честта й.

Викентий приближава муцуната си, издал устни, лицето му почервенява от нахлулата кръв, очите му се затварят и в пълно неведение се устремява към лицето на Ружа. Топлината й пулсира в устните му, прониква в тялото му и го стапя. Ръцете му се отсичат и той пада в някаква пропаст, под него се въртят въздушни кръгове и свирят в ушите му.

Той прави усилие да се издигне на длани и пита:

— Руже, защо се върти земята?

— Колко си смешен, Викентий, че тя си се върти открай време. Ти вече забрави уроците по астрономия.

Сега равновесието е нарушено. Викентий разбира, че Ружа е взела връх и отговаря с брилянтна яснота. Ама тя не прилича нито на момата, нито на дамата, нито той на абата. Всичко в историята се е променило. Викентий си спомня думите на учителя по физкултура — новият човек се характеризира… Викентий изгубва сили, поразен от някаква подземна слабост, без да успее да си спомни мисълта на учителя в нейната откровеничка изящност. Заемайки позицията на абата, той говори нещо несвързано, Ружа го притиска в ръцете си и гали слънчевата му главичка… Така Викентий заспива, слънцето го носи в небитието, а Ружа, вярна на любовната си последователност, лежи неподвижно отдолу, с присъщата си преданост да съхрани ангелския му сън.

Следобяд се качваха на автобуса, притиснати като сандвичи от умирисаните на чесън туристи и се връщаха в София. Обгорял от слънцето, с напращяла от чистия въздух мъжественост, Викентий отваряше със замах вратата, за да попадне на скучната поза, измоделирана от Милена Гяурска. Сега той беше станал възлово звено в живота й, като един облекчителен контраст на Милтидат, който тичаше из кухнята, задушавайки се в облаците на запръжката. Милена седеше величествено като Андромаха, дочакала отдавна своя любим, и закриваше Викентий с голямо повесмо дим, което се влачеше край лицето му. Тя въздъхна, Викентий знаеше, че това е редовният номер на Милена. Сега влизаше само в периферията на погледа й. Мисълта й беше отвлечена по вечните проблеми на живота — пошлостта, която я обкръжаваше и й навяваше мрачни мисли — няма смисъл да правиш нищо, камо ли пък да се тътриш с тези повърхностни и празни мъже, напълнени с мускули, жадни за едно — тялото ти. А духът… духът?

Духът тичаше в кухнята, заметнал се с престилката й през рамо.

На коленете си Милена държеше някакъв том от Айзенщайн, отворен точно на страницата за „Крайцерът Потемкин“. Милена го знаеше наизуст, затова повече гледаше хубавото си, обуто в ажурен чорапогащник коляно. То напомняше изящна полусфера, звънец, омбрела, ябълка, камбанария, средновековен купол, ротонда, всичко изразено с кръглата, затворена, плавна линия, която пленява човешкото око в изкуството и живота. Тя сама се удивляваше на съвършенството, което постига природата в някои свои усилия. А коляното на Милтидат беше остро като африканско копие, с него можеше да пробиеш стената на блока. Но какво значение имаше това. Важното е, че плавните линии на коляното бяха се прехвърлили и доразвили в целия образ на Викентий, в неговия характер, в неговата очарователна съвкупност, която караше Ружето да бди непрестанно на пост.

Милена пусна второ повесмо дим, той се вдигна на кръгове под тавана и застана в неподвижния въздух, ефирен и прозрачен. Извиси потиснатата си гръд към небето, поемайки въздух, и направи един дълго обмислян вираж край вдървеното тяло на Викентий. Той завърши при Милтидат, но много коварно. Изглежда, че беше подготвян през целия ден.

— Милтидат…

— Хо-хо… — извика той, както викат племенните вождове, скачайки пред племето си.

— Къде е транзисторът?…

Викентий веднага отгатна, че му се играе номер и че всичко ще завърши по най-непредполаган начин.

— Не знам.

В кухнята издрънча чиния.

— Пак изпусна нещо.

— Не е транзисторът…

Този път между Милена и Милтидат имаше съюз, и то насочен срещу единствения им син — Викентий.

— Вече няколко дни не го виждам. Къде може да бъде?

Милена се вживяваше в ролята си. Все едно репетираше някакъв епизод в отдавна гледан от Викентий филм.

— Не ме залисвай, че ще сбъркам дозите за менюто.

Хумор у Милтидат. От кога? На Викентий всичко му се видя много черно. А хуморът на Милтидат по-черен от катран. Но така или иначе, Викентий надушваше с изтънчения си нос, че работите не се развиват в негов интерес.

— Все пак, къде е транзисторът?

Милена се заслуша игриво в собствения си глас, очаквайки отговора с голямо нетърпение.

Викентий се опита да отстъпи назад, приемайки отдавна изпробвания образ на Агнец. Като че ли сега Милена откри, че това е човекът, който й трябва, с който иска от няколко дни упорито да се срещне в живота си. Тя извива към него голямото си лъскаво око с овлажнели от отегчение клепки. В стаята вече смътно се очертават фигурите на предметите.

— Ето го — провиква се Милена.

— Транзистора ли? — откликва Милтидат.

— Не, Викентий, човека, който търсим от няколко дни, за да ни даде тъй скъпата информация.

Тя се обръща към Викентий с гъделичкащо тремоло:

— Викентий, влез.

Пътят за отстъпление беше отрязан, Викентий направи отново крачка напред.

— Запали лампата.

Викентий щракна ключа. Светлината разгони мигновено сенките и те се изпокриха като престъпници, крадци на транзистори.

Милена стъпи на краката си, изправи се като пантера, стиснала между пръстите си цигарата „Малборо“. Тя огледа любопитно съществото, застанало с лъчезарен поглед пред нея в упования за майчина ласка, но Милена, разбрала лъжливото смирение на Викентий, нагло духна дима в лицето му:

— Къде скиташ, Луи дьо Фюнес?

Викентий се усмихна. Отвръщаше с контратон на наглостта със синовна признателност.

— На разходка.

— Къде? — нахлуваше иронията в очите на Милена.

— В Симеоново — озъби се Викентий. Милтидат се обади от кухнята с неприкривана злост в гласа си:

— Той вече кара отдиха си съвсем културно.

— Отива му. И с кого ходиш?

Казано много ехидно в подготовка на неочаквания удар, една позната хватка на милите родители. Викентий я надушва и става откровен:

— С Ружа.

— Оооо!… Това значи Ладо. Значи медии… Колко съм щастлива. И какво правите?

— Церим си тръпките.

Пепелта от цигарата падна върху гърдите на Милена Гяурска, тя почна да я чисти взискателно с показалеца, симулирайки спокойствие. Но отвътре й пареше, не само любопитството, но и нуждата от възмездие. Пилищар… тръпки… кипеше тя. Но лицето й все още пазеше приветливостта от дългоочакваната среща.

— Тръпките ли? — изсмя се саркастично Милена и се завъртя със страшна елегантност така, че пред очите на Викентий за един миг остана гърбът й, започнал да набира вече пухкавия товар на годините.

— Чуваш ли, Милтидат, церят си тръпките.

Милтидат се показва от кухнята с черпак в ръка като знаме, тъжно заинтересуван от признанието на Викентий.

Милена замахва презрително:

— Тръпки ли? Че какво разбираш от тръпки?

Милтидат застава в рамката на вратата и чака да чуе гласа на Викентий. Той също тържествува по своя линия. Знае си, Викентий ще й го върне достойно, поне в това отношение прилича на мене, самоласкае се Милтидат, след като тотално е загубил всичко в живота си. Надеждата, в лицето на Викентий, проговаря с безкрайно желание за разбирателство.

— Нищо не разбирам, но се уча.

— Е, това е хубаво. И аз цял живот се уча. И от опита си зная, че ти трябва един черпак по главата. Но ми липсва нападателност. Много съм мек… много съм мек… затова приличам на старата си шапка.

Гласът на Милтидат слага началото на нова музикална партия, която ако не бъде прекъсната навреме, заплашва да заведе положението до съвсем обратен резултат. Милена е на поста си, тя следва предначертаната линия. Сега в центъра на мисълта й доминира възпитателният момент.

— Ти знаеш ли защо сме те кръстили Викентий?

Викентий вече не издържа и в гласа му се появява хапливост:

— Защото трябва да се обаждам, когато ме викат.

— Колко си елементарен. Викентий е монашеско име. Значи чистота и смирение.

Викентий не отвърна нищо и дигна крак да си събуе обувката. Това намерение представляваше малък тактически отдих, но бдителната в такива моменти Милена не му позволи да извърши замисленото. Тя запали нова цигара, вдигна я пред очите си и като гледаше Викентий през разстлалия се дим, се върна към първоначалния въпрос:

— Къде е транзисторът?

Викентий извади отново поглед на Агнец:

— Не знам.

Той шушнеше.

Милтидат почувствува пристъп на остроумие:

— Доколкото знам, не съм му присаждал крака да ходи.

Безпринципният Милтидат се присмиваше със злорадствуващи насмешки над Викентий.

Сега Викентий стана твърд като кремък, отговаряйки с една дума — не знам.

Това ядоса Милена, тя дойде до внезапното, но много логично според нея решение и веднага го превърна във въпрос:

— Да не си го продал?

Викентий премина към още по-ожесточена отбрана:

— Не… не… не…

— Тогава е влизал някой отвън.

Викентий тегли равносметката като играч, който вижда цялото безсмислие на играта и удря картите.

— Аз затова не се прибирам в къщи, защото гледате на мене като на потенциален престъпник.

Милена се обръща с вдигната като жрица ръка, на върха й гори цигарата, т.е. жертвеният дим, който вика за изкупление.

— Господи, Милтидат, той е способен да разпали гражданска война.

Думите на Милена намират точно попадение в разжарената и объркана глава на Милтидат, той хваща с две ръце черпака, но преди да замахне, Викентий се плъзга край него и се заключва в клозета.

Сега започва вторият сеанс. Тука Викентий успява да вземе връх.

Освен Милтидат първи, имаше и Милтидат втори, за който по известно стечение на обстоятелствата, не казахме нищо. За разлика от първия, вторият беше четирикрак и живееше на терасата, пикаейки върху главите на останалите десет етажа, които обръщаха разгневени лица нагоре и пишеха непрестанни изложения до домсъвета. Но се оказваше, че с мечтателната Милена никой не можеше да излезе на глава. Тя вадеше такъв упорит и войнствен нрав, че десетте етажа предпочитаха да замълчат някое време, да си отдъхнат, да съберат сили и да започнат отново. Всеки път атаката започваше по един и същи начин:

— Докога този майчин син ще ни припикава отгоре.

И завършваше с думите на Милена:

— Моят дом е моята крепост.

Следователно, трябваше продължителна обсада, за да падне крепостта. През това време Милтидат втори си вършеше спокойно работата, покровителствуван от законите на социалистическото общежитие.

Всяка нощ той се чувствуваше задължен да облае от високото квартала и да разбуди заселниците в блока. От дванадесетия етаж му отговаряше Хералдин, който приличаше на всичко друго, но не и на куче. Беше най-упадъчният вид в кучешката порода, а гласът му раждаше една светкавично разпространяваща се невроза. Докато Милтидат бафкаше, облегнат с лапите на терасата и оглеждаше улицата под блока, Хералдин се късаше от истерия, премятайки се във въздуха. Но по тая причина вечер Палестрина му даваше реланиум. На сутринта Хералдин приличаше на последния пияница, осъзнаваше се като куче чак към дванайсет на обед.

Всяка сутрин Викентий изкарваше Милтидат втори в Парка на свободата. Баща му имаше един счупен велосипед, който не ставаше за нищо със задното си елипсовидно колело. Викентий го възсядаше, връзваше Милтидат втори за седлото и потегляха. Милтидат изпитваше необуздана радост, захапваше верижката или крака на Викентий, правеше опит да му събуе обувката, изведнъж побягваше пред велосипеда, помъквайки го след себе си. Така обикаляха целия парк, за да се върнат вир-вода. По пътя срещаха Тони с високо вдигната глава, развял брадата си като корабно платно, режисьорът с ниско остриганата коса, който си разменяше любезности с един непознат бегач, гургулиците, които се нареждаха във верига, щом видеха Милтидат втори, неизвестно откъде придобил неприличния навик да посяга. След разходката Викентий му слагаше да яде, влизаше при Невермора, хващаше го под ръка и го завеждаше до тоалетната. Връщаше го. Преди госпожа Тричкова да разтегне акордеона, дядото сочеше леглото, като се хихикаше. Върху чаршафа имаше голямо фосфорно петно.

— Нощес — казваше полурадостно дядото.

— Мама като се върне, ще припадне от щастие — отвръщаше Викентий.

В това време изригваше платиненият алт на Тричкова. Викентий пренасяше Невермора на терасата, подновяваше книжните топчета в чинията и я слагаше на плота. Дядото опипваше „куршумите“, след това се премерваше и улучваше Тричкова по гърдите. Пехливанов беше увиснал на перилата, свиваше юмруци към Тричкова, машината мълчеше безнадеждно.

— Тричкова, млъкни. Днес поне пиша за общото дело.

Той съчиняваше критично предаване за фабриката отсреща, която пълнеше по цял ден с дим стаите на блока и хората трябваше да се движат с противогази на лицето. Децата вече си устройваха рали. Един човек в дочени дрехи звънеше и чукаше по вратата на Гатеви. Обади се задгробният глас на бабата:

— Кой е?

Караме гарнитура за Гатеви.

— Сина ми го няма.

— Той я поръча… ние ще я оставим.

— Няма… сама съм…

Човекът с дочените дрехи се опули.

— Аз не ям хора. Отвори.

— Ще я докараш довечера, като се върне синът ми.

Човекът се огледа учуден и видя Викентий. Усмихнатата глава му подсказваше нещо.

— Слушай, бабо, аз съм шофьор, имам график! Не мога да си правя разходки! Отвори!

— Отиди на летището и го питай!

— Какво ще го питам — но нещо проумя и се съгласи: — Добре, какво работи?

— Дезертьор…

Човекът с дочените дрехи изви врат и се почеса озадачено. Той потърси помощта на Викентий.

— Стартьор е… — поясни Викентий. — Но бабичката нещо не е в ред.

Човекът въздъхна. Викентий продължи по стълбите към тринайстия етаж. Човекът с дочените дрехи постоя още малко, при асансьора циганите бяха вече изкачили канапето и се караха.

Ружа отвори и го пусна пред себе си. Влязоха в стаята на Ладо, пуснаха касетофона и почнаха да броят спечелените пари.

Трябваше да се положат още малко усилия. На вратата се позвъни отново, в стаята влезе бащата на Ружа с вечното куфарче в ръка и един голям пакет от мръснозелена хартия. Той го остави до бюрото си и седна. Но се намираше в добро настроение.

— Какво става? — разкрачи крака той и се отпусна по-свободно на стола.

— Върви, другарю Ивановски — Викентий не можа да се удържи — А вие какво правите? Машинката чака.

На масата седеше пишещата машина. Ладо я погледна признателно и каза:

— Днес сме в почивен ден.

— Знам — отвърна Викентий и извади изпод ризата си една книга и я сложи на бюрото.

— За автограф.

Това беше новият труд на Ладо „Съвременните медии“. Днес Ладо се стресна за първи път, но до основата на съществото си.

— Къде я купи?

В „Младост 3“ — излъга Агнеца. — В една забутана книжарница. Изчерпана е, другарю Ивановски. Аз нали следя рубриката „Нови книги“. И тръгнах веднага, но изглежда, че и там ги съобщават със закъснение.

Ладо гледаше замислено книгата и се мъчеше да прецени дали Викентий го будалкаше, или му говореше истината. Но това, междувпрочем, нямаше никакво значение. Момчето беше положило труд, ще бъде много нетолерантно, ако му откаже по някакви непроверени съмнения. Извади химикалката, опита я върху един лист и с ясен, четлив почерк написа: на моя приятел Викентий. Стана и му я връчи. Викентий се ръкува и благодари. Всичко се разви по дипломатически протокол. Ружа съзерцаваше как се заздравяват връзките между двете семейства. Като сложи книгата отново под ризата, от което на Ладо му прилоша, каза с присъщата си ведрост:

— Да четем повече такива книги, другарю Ивановски.

Този ме закопа — разбра вече приключилата хватка Ладо. Повече такива… какво значи такива… всички книги са такива… не използува епитети, дяволът с дяволите му, а наречия, т.е. безличия. Първата критика можеше да се смята за унищожителна.

— Ти прочете ли я? — осмели се да попита Ладо, не без стеснение. Това си е в природата на всеки автор.

— По диагонал. Но си личи — интересно.

По диагонал. По лицето на Ладо се плъзна болезнена бледнина. Той се почувствува съкрушен от пренебрежителния и категоричен тон на Викентий. Преценил ситуацията, Викентий разбра, че е настъпило време да напусне стаята на Ладо.

— Руже, хайде да пишем…

Разполагаше се делово, а пред очите на Ладо се мяркаха съсечени на парчета неговите съвременни медии. Той отново се отпусна на стола, извади лулата, напълни я, запали я, пусна кълбо дим и се замисли за превратностите на професията си. Досега все пак имаше някакво мнение за себе си, но ето, появи се този вечно плъзгащ се феномен, наречен Викентий, и го направи на пух и прах.

В стаята на Ружа, върху масата, лежаха подредени листата и моливите. Викентий седна и една необяснима тъга заля лицето му.

— Догодина си давам оставката. Омръзна ми.

Ружа го подкара на същия глас, насърчавайки Викентий в съдбоносните му решения.

— Все ние ли ще бъдем пример за всички.

Едва сега Викентий разкри причините за тъгата си. Тя беше примесена и със смущение.

— Ружо, ела — повика я Викентий с пръст и прошепна на ухото й: — Тая сутрин от мазето излязоха Станка и баща ти.

— Как можеш да си го мислиш. Баща ми и Станка…

— Аз си мисля други работи — нервира се Викентий от бавната досетливост на Ружа. — Може да са разкрили квартирата. Той пита ли те нещо?

— Не.

Станка гледаше така, че от очите й капеше отрова.

— Тя така си гледа изобщо.

Окуражен от отговорите на Ружа, Викентий грабна молива и заяви:

— Този доклад ще го напиша само за Пешо Максимов, да му стане кеф.

И се наведе върху белия лист. Ружа донесе транзистора, пусна го и се хвърли в танци. Агнеца натисна няколко пъти челото си да изстиска нещо по-свежо; като не можа, понесе грациозно закръгленичкото си туловище. Приличаше на тюленче, изправено на опашката си, с вълнички по тялото, с ококорени от щастие очи. Ружа се въртеше около него, а той, застанал на едно място, само протягаше муцунката си. Липсваха му единствено мустачките, онези дълги, лъскави, подвижни като антени мустаци на тюлените.

Изведнъж на преден план излезе бебето. Както си седяха в мазето и Ружа, увлечена във вечните си преобразования, посочи с пръст към стената:

— Там ще пробием прозорче. Ще ни трябва за бебето.

Викентий направи кисела гримаса. В семейните отношения той беше ретроград, мразеше ясните перспективи. Диалектик по природа, изпитваше страх и отвращение към бъдещето. Да му кажеш бебе, когато самият Викентий в известни отношения си беше бебе, означаваше да му бръкнеш в червата. Както винаги той започна аргументирано:

— Над нас има едно бебе. Трябва да ти кажа, че по цяла нощ не мога да спя. А Милтидат си слага тампони в ушите. Бебето е това — тампони в ушите. Сбогом, успехи, сбогом, бъдеще. Ставаш тъп като камила.

Ружа не можеше да възпре неговата словоохотливост и затова предпочиташе да му въздействува по-простичко:

— Нашето бебе ще бъде различно.

— Ами! — с едно възклицание Викентий разби илюзиите й.

В гласа му имаше не само нежелание, но и погнуса.

— Значи, няма да имаме бебе? — тръшна се отчаяна Ружа.

— Няма. Аз искам „Сафари“.

Ружа усети железната мъжка непреклонна воля, която я сви на две и й отне силите за съпротива. Каза примирена:

— Но още не ни стигат парите.

— Имам идея. В неделя ще участвувам с Милтидат в киноложката изложба.

Ружа го погледна учудена:

— С Милтидат?

— Да.

— С този простак. Милтидат?

Върна му го с такова кроше, че Викентий се завъртя на едната страна и едва не извика от болка.

Отвърна с думите на баща си, защото сам не вярваше на себе си:

— Той е уникат.

— Какъв? — примижа Ружа.

— Уникат… Единствен.

— Моля ти се, такива изобщо не ги допускат. Виж, Хералдин е друго.

— Не ми говори за този сюрреалистичен тип — вдигаше равнището Викентий и оставяше Ружа да плува в мъглата на непознатите думи.

В свободното си време, за интелигентност, той изучаваше речника за чужди думи.

— Викентий, говори по-простичко. Тука не сме дошли да се състезаваме.

— Изчанчен, както казва Милена.

— Ами днеска това се харесва — отвърна с пренебрежително движение Ружа. — Аз ще заложа на него.

Викентий видя в идеята на Ружа още една надежда и се съгласи — с две партии е по-добре, отколкото с една. Важен е резултатът.

Много преди да започне ревюто Ловният парк беше изпълнен с хора и кучета. По радиоуредбата пускаха модерни мелодии, така че всичко имаше европейски вид, най-много кучетата. Какви ли извратени типове нямаше между тях. Най-голямо любопитство будеше двойката Хералдин-Милтидат, двата полюса на кучешката генеалогия. Присъствието на Милтидат само подчертаваше страхотната деформация на Хералдин. Херо беше детето — чудо на кучешкия род. Имаше голямо самочувствие и една благочестива подлост просветваше между очите му, докато Милтидат, опоен от силните си мускули и правилни форми, с нищо не можеше да прикрие естеството си на последен глупак. Държеше се тъпо и тривиално, без да подозира, че такива като него има хиляди в България. А Хералдин… шедьовърът на деформацията, събираше овациите. Ружа го държеше здраво в ръцете си.

Възниква въпросът как този сюрреалистичен тип, както го нарече Викентий, успя да попадне тука. Всичко водеше началото си от Ружината досетливост и амбицията й да не остане по-назад от Агнеца. В топлите дни Херо пребиваваше на балкона, особено когато Палестрина се намираше на турне. Майка му не можеше да го понася и го обричаше на убийствена самота. Ружа реши да се възползува от предоставената възможност. Херо беше стръвник и ненаситник, задникът му винаги зееше отворен. Тъкмо тази негова слабост Ружа реши да използува. Тя дълго мисли, докато измисли номера и го хвана, както се хваща един шаран. Върза на здраво усукан конец парче месо и го спусна от балкона, точно там, където свит на бъбрек спеше Херо. Той се събуди, подуши го и го глътна. Заедно с него и конеца. Тогава Ружа бавно почна да го изтегля. Херо се възнесе с удивени очи и отворена уста, опашката му затрептя като камертон. След една минута беше в ръцете на Ружа, но се опита да я охапе. Все пак си оставаше мръсник. Тя го перна с ръка по муцуната и я зави с кърпичката си, сложи го в една чанта и го занесе в мазето. С риск да изпоцапа всичко, тя го нахрани и го остави с маска на муцуната. На сутринта го намери не само жив, но и променен, превъзпитан, като би казал опитният педагог. Майката на Палестрина се успа и не забеляза, че Хералдин го няма.

Сега Ружа и Хералдин вървяха сред множеството, фоторепортьорите щракаха непрекъснато, появиха се и кинооператори.

Милтидат се обезсмъртяваше покрай Херо; ако това му беше известно, в пристъп на честолюбие щеше да го разкъса на парчета. Пристигаха коли, от които слизаха елегантни хора. Заедно с тях, или по-точно преди тях, на земята скачаше кучето. Но кучета ли бяха това пред фантастично моделираната природа на Херо. Любопитните се трупаха и питаха — кой е бащата, коя е майката, от какъв род е, има ли паспорт. Според Ружа, той излезе потомък на Людовиците. После някой му цвъкна бурбонска кръв. Множеството се наваляше, една глезла викаше на мъжа си:

— Петроний, искам да го имам.

Той, разбира се, не беше никакъв Петроний, а един български Петър, с широка вратовръзка като леха, нашарена до умопомрачение. Наведе се и шапката му се търкулна. Той протегна ръката си и Херо заби задник в земята.

— Отличен е, Кейт.

Това си беше една чистокръвна Ката, преобразена от бухналата си прическа.

— Купи ми го.

Петроний се обърна към Ружа:

— Момиченце, продаваш ли го?

— Не — отвърна Ружа, убеждавайки се постепенно, че Хералдин е наистина едно гениално куче.

Тая мисъл почна да си пробива път и в главата на Викентий, но той все още се съпротивяваше, удържайки с мъка Милтидат за верижката.

— Виж го пък този — засмя се с презрение Кейт, сочейки с белия в ръкавица пръст, Милтидат.

Това засегна дълбоко Викентий, идеше му да захвърли верижката и да побегне. Но никой не е спечелил в живота си с такива прибързани жестове, признак на слаб дух.

Много хора заложиха на Хералдин, пристигна полувоенна музика, всички с бомбета алангле, пристигнаха и някакви лица, официално облечени, далеч по-спретнати и лъскави от музикантите, изглежда, че те стояха в центъра на събитието. Тълпата се раздвои, пропусна ги, те се качиха тежко на бързо скованата трибуна, облицована с червен плат, и почнаха да си шепнат нещо помежду си, както го правят хора, станали обект на масово внимание, които не могат да скрият стеснението си, но и важността си. Музиката засвири, даде се знак всички да се отдръпнат и да отворят път на преминалите първия тур. Просто необяснимо беше, че и Милтидат се намираше между тях. Той стоеше като изкопаем сред конкурентите си и привличаше снизходителните погледи на част от публиката. Наредиха се по породи, Ружа и Викентий се паднаха на различни места. По ирония на съдбата Викентий излезе на преден план, а Херо седеше клепнал в края на процесията, оставен за един достоен финал. След това едно от официалните лица, което носеше на главата си цилиндър, се изтъкна напред и взе думата. Дъхът се затаи. Той приветствува гостите от името на Световната федерация на куче любителите и особено внимателно официалната личност се спря на кучетата, като приятели на човека, изтъкна техните достойнства и завърши с лозунга — всеки културен дом с куче! Както се носеше от ухо на ухо, той говореше френски. Но един влезе в спор и искаше да докаже, че това си е един чист сърбохърватски. Ръкоплясканията не стихнаха дълго и принудиха официалното лице отново да свали цилиндъра си и да обяви, че тук са дошли да разменят опит, тъй като в цял свят става известно, че в малката българска страна има страшно развито куче любителско движение. Музиката удари туш, даде се знак, засвириха валс и мина първият претендент, специално избран да развълнува публиката, но в сравнение с Херо, пълно нищожество. Между дамата, която го водеше, и кучето, имаше малка прилика. Тя носеше тоалет в неговата разцветка.

Ръкопляскаха всички, включително и представителите на куче любителската федерация. Втори беше дълъг и слаб, с ластикотинена коса. За разлика от кучето си, той се кланяше непрекъснато, сякаш не кучето, а той участвуваше в състезанието. След това се втурна една хрътка, която влачеше след себе си миниатюрна дамичка с лятна шапчица като маргаритка. Хрътката наистина беше красива и събра много точки. Под звуците на валса почнаха да излизат най-различни дегенерати. Някъде по средата на редицата стърчеше Викентий със своя самонадеян Милтидат. За пръв път в живота си той осъзна колко разнообразен е кучешкият род и че красотата има безброй форми, които той може да не одобрява, но квалифицираният вкус има нужда точно от тях. Досега той познаваше само махленските скандалджии, които не даваха нощем на хората да спят. И си приличаха, като че ли бяха правени от един баща.

Викентий просто се изплаши и видя поражението си, но като си рече — напред, братко, на смърт да вървим, той потегли Милтидат за верижката и му ожули шията. Милтидат се разгневи и възмутен от недостойния парад, в който се унижаваше неговият род, взе на прицел най-високия представител на куче любителската федерация. Човек можеше да помисли, че Милтидат и въпросната личност бяха се срещали на друго място и имаха да разчистват стари сметки. Той скочи върху видния куче любител, търколи му шапката и се опита да го захапе за врата. Един български куче любител му се притече на помощ, но го сполетя същата участ, само за няколко минути подиумът беше очистен, и вместо журито, там седеше, лаеше и размахваше рунтавата си опашка Милтидат. Като видя милицията, Викентий си глътна езика, помисли, че ще го арестуват и осъдят на смърт, изтича на подиума, грабна верижката и го повлече след себе си. Журито отново се възстанови, музиката засвири, Хералдин джафна, заразени от него другите кучета подхванаха в хор, заглушиха музиката, нарушиха съсредоточеността на журито и заплашиха изхода на състезанието. Слънцето печеше силно, по гърба на Ружа течеше вода, поражението на Милтидат й вля нови сили. Чу името си и тръгна, Херо се заплете в каишката и се изпремята.

Тълпата нададе неопределен звук, в който имаше възторг, изненада, учудване, отвращение — всичко, каквото можеше да породи един сюрреалистичен тип. Голямото ухо клепаше пред окото му, като пиратска превръзка, малкото стърчеше като индикатор, от двойното предаване коремът му се удряше в земята, очите му бяха изхвръкнали, защото вместо нагоре, Ружа го беше милвала надолу по челото. Журито гледаше сразено, просто се чудеше как досега не бе подозирало, че на територията му живее такъв безпрецедентен екземпляр. Представителите на кучелюбителската федерация изръкопляскаха спонтанно.

Херо спечели, окъпан в пот. Останалите минаха като попарени от своята тривиалност. И собствениците им бяха попарени. Започна награждаването, Херо излезе на трибуната, сложиха му златния медал и шията му увисна под нищо и никаквото металическо кръгче. После започна наддаването. Страшни пари се хвърляха. Херо ставаше по-скъп от лека кола, хеликоптер, самолет, петролоносач, космически кораб, най-рядката вещ на света. Представителите на кучелюбителската федерация поискаха официално Херо да бъде командирован в чужбина, да прекара няколко любовни нощи с избраничките от тамошните кланове. Записаха името му, неговото и на Палестрина, а самият Херо влезе в списъка на световната кучешка олигархия.

Сънищата са хубаво нещо, най-хубавото в живота на човека, но все пак Ладо свърши основната работа.

Те вече имаха Сафари, чудесно, фантастично, никелираните части ослепяваха слънчеустойчивите очи на Викентий, фарът лъщеше с убийствени снопове лъчи, гумите бяха един път, караше леко, безшумно, педалите се въртяха от само себе си, издаваха звук на водно конче. Имаше един недостатък, липсваше му рамка, както на всички останали колела, та трябваше да се возят поединично, един път единият пристигаше с него на училище, друг път — другият. Децата се събираха около тях и искаха да го изпробват. Не че не бяха виждали нещо подобно, в техния клас няколко имаха Балканчета, но Сафарито ги превъзхождаше във всяко отношение. Имаше дори и скорости. Да не говорим за дизайна, който ги караше да полудяват. Цяла седмица в училището и квартала Сафарито беше главната тема. Малчуганите се движеха на тумби на тумби и вечер ревяха на родителите си да им купят. Родителите отсичаха с пръст. Това си беше напълно невъзможно. Освен пари трябваше да имаш и някакви връзки или баща ти най-малко да получи командировка в чужбина. Така че Викентий и Ружа станаха най-популярните личности за известно време. Когато се оказваха свободни, тръгваха за Симеоново. Не бе много приятно единият да върти, другият да тича, но в името на взаимното щастие бяха готови на всичко. Всеки от двамата знаеше, че след триста метра ще възседне желязното конче, което безшумно се движеше по асфалта, гумите му пърхаха в ушите на ездача, а вятърът отнасяше топлината от бузите и тялото му. Беше страшно весело. Имаше моменти, когато Викентий ставаше за известно време господар на Сафарито. Тогава под седлото течаха рекички пот. Той въртеше с всичка сила и в главата му се стрелкаше какво ли не — състезателната писта на хиподрума, бягане с преследване, бягане по часовник, всички видове дисциплини, известни в колоездачния спорт. Идваше момент, когато виждаше финала, бялата черта, изправяше се на педалите, спринтираше, минаваше всички и пресичаше пръв. Това си бяха чисти халюцинации, но един път усети, че на раменете си държи венеца на победата. Мускулите на краката му закрепнаха, гръдният му кош се разшири, ръцете му заякнаха, лицето му загоря. Заприлича на истински състезател. Вечер вкарваха колелото в мазето и го лъскаха като огледало. Викентий виждаше във фара деформираната си физиономия. В никелираните части лицето му ставаше като на пеликан. След това се качваха и го заключваха. Никой не подозираше малките им тайни, само един човек се трепеше да ги открие — Станка Богоева. Тя се изяждаше от любопитство да разбере какво правят тези упорити заговорници. Макар да знаеше отлично, че тя също го беше правила преди около тридесет години. Но понеже изгаряше от амбиции и търсеше достоверна тема за детска пиеса, тя искаше да разбули историята докрай и да я изнесе пред цялото общество. Всякога в живота си Станка се ръководеше от обществени принципи. Тя почна редовно да се върти из мазетата, излизаше с паяжина по главата, едва ли не събуди подозренията на Ираклий Ламбриола, който не беше в състояние да си обясни мистериозните й експедиции по всяко време на деня в подземията на блока. Тя следеше загадъчната двойка по прозореца, на улицата, скришом ги дебнеше из коридорите и като пчелица трупаше жизнения материал за бъдещата си пиеса. Но когато видя Сафарито, не удържа:

— Сигурна съм, че тука има нещо.

Мъдрата като змия Станка се огледа край себе си.

— Стига си решавала кръстословици — отряза я Минко, просто механически, под действието на един десетгодишен навик.

От очите й изригнаха светкавици:

— Ти си късоглед.

— Ами купи си тогава очила — алогично отвърна Минко.

Тя се засегна смъртно. В такъв момент можеше да убие човека от любов към истината, макар навсякъде да се хвалеше, че има мъжко чувство за хумор. На всяка цена ще открие темата и след това ще му я натрие в носа. Дори в главата й в момент на силна възбуда възникна заглавието „Сафарито или чумата“. Защо чумата, можеше да попита всеки непосветен в проблемите като Минко. Много просто, защото става дума за разврата на чувствата под въздействието на транзисторната психоза. Минко е далеч от живота, тесен професионалист, лаик по отношение на човешката душа. А тя, Станка, стои близо до живота, още по-близо до хората и стиска химикалката като „Калашников“ в ръката си. Следователно, ще излезе много сериозно и Лапетичка няма никога да тръгне по този път.

Станка работеше в перспектива, нещо много свойствено за времето й.

Ружа и Викентий не подозираха нищо, лежаха в буйните треви на Симеоново под един храст, сложили Сафарито до краката си, за да го гледат и да му се радват. Така се крепи любовта — на едно вечно подвижно колело, единият балансира на едното, другият — на другото, наруши ли се балансът и любовта се пука като балон. Но балонът още плуваше в розовата мараня и покриваше лицата им с неуловими сенки. Викентий се унасяше мечтателно към града, раздвоен между Ружа и Сафарито. Беше склонен повече да грабне Сафарито отколкото Ружа. Тук момичетата много бъркат, като смятат, че момчетата ги пренебрегват като видят някаква лъскава вещ. За разлика от момичетата момчетата винаги поделят любовта си между две неща, и на това не бива да им се пречи. Без да остават своята привързаност към момичето, те могат да споделят безкрайна любов и към Сафарито. В такъв смисъл любовта на момчето е многопосочна и безкрайна. Но Ружа искаше друго — Викентий да стои пред нея на колене и да повтаря: обичам те… обичам те… Мина му времето. Дойде времето на деловите хора. Викентий, моделиран по някой прагматичен прадядо, съвпадаше много добре с епохата си. Вместо с поезия, душата му се пълнеше с блясъка на Сафарито, което го удивляваше с безкрайно вещата си и артистична направа. Докато душата на Ружа беше отворена за поезия, ласки, приказки. Да седят и да си предъвкват, като Викентий държи очите си само на нея. Тя очакваше буря, а Викентий винаги се плъзгаше по огледалния път на рациото, т.е. на разума. Той беше човек далеч от изкуството, което вълнува човешките души. Тук сродството между двамата се скъсваше за да продължи по-нататък, без да намери възможност да запълни пукнатината. Сафарито свърши работата наполовина. Ето защо Ружа непрекъснато го човъркаше с един вечен въпрос, с който го вкарваше в неминуемия кръг; колкото и прозаичен да беше, тя влагаше в него дълбоко фатално:

— Какво правиш, Викентий?

Идва момент, човек му втръсва от въпроса и почва да отговаря двусмислено:

— Пълен съм с идеи.

Това беше вечната му мъгла, която караше Ружа да преминава в тон на съжаление:

— Жалко, никога няма да стана поле за идеите ти.

Това радваше Викентий. Той сам не го искаше. Дразнеше го егоистичната й привичка. В ъглите на устата му се спотайваше дребна подигравчица:

— Милтидат казва, че всяко поле си има електричество. Едното унищожава другото. Тогава остава едно обгоряло пространство.

Ружа прие отговора като упрек срещу самопожертвувателния й характер. Викентий използува паузата, за да пусне още едно поучение:

— Човек никога не трябва да става чуждо опитно поле.

— Но ти не си ми чужд — опита се да го блокира Ружа и да вземе инициативата в ръцете си.

— Всеки от нас принадлежи на себе си.

Той се опита да тегли една философска линия и там да изтръгне капитулацията от Ружа с неотразимото въздействие на логиката. Ружа се сви, отново се появи старият Викентий, който тя в илюзиите си смяташе, че вече беше закрит. Думите му я заляха като студена вода. Тя съзря усилията си съкрушени пред неподатливия му характер, който бягаше от саможертвите й като от огън. Господи, рече си Ружа, този човек е направен от камък. В нея винаги пушлявеше превзетият драматизъм. И две Сафарита да му купиш, той пак ще си остане същият. Разбира се, тя не се улавяше в неискреност, присъща на всяка голяма любов. Викентий повече се очертаваше като дете на свободата. Той се изправи, сложи ръце на кръста, пое въздух. Изведнъж желанието му да види Ружа отново победена изчезна. Денят беше много хубав и природата вълнуваща, за да се рови в прахта на житейските дреболии. Той се разходи из високата трева, накъса цветчета, направи букет и го поднесе на Ружа. Очите й блеснаха, лицето й се откри като нова планета, на която Викентий видя цялата й душа на длан, смили се, коленичи и я целуна, без този път да иска разрешение и указания как точно да го направи. Ружа грабна букетчето и зарови нос в него. Косите й паднаха, така Викентий можеше да я наблюдава мълчаливо и да си прави своите обобщения, които размекваха кибернетичното му сърце.

Тялото му се изпълни със звън на камбани, той се изправи на пръсти и се опита да докосне небето. Тогава Викентий произнесе най-знаменитото си слово в живота, което може да се предаде така:

„Сигурно, когато дядо господ е слязъл на земята, не е видял това място и този град, не е помирисал тези тревички, затова всичко е останало в неподправената си хубост. Не е видял и нас двамата, защото не сме били родени. Не е видял ни Милтидат, ни Милена. Той не е видял всички тези хора, които сега пъкат по земята, бъркат си в джобовете един на друг, прегръщат се и си забиват ножчета под ребрата, целуват се и си шепнат лъжи на ухото. Той не е видял и не е могъл да ги види, защото е бил стар, с очила на носа, лишен от чувството за перспектива. Но само се набърква в естествения ход на битието, бутва изсъхналия си пръст в програмацията на вещите и понеже нищо не разбира от сложността на нещата, всичко обръща наопаки. Но той беше единствен, нямаше власт над себе си и никой не се осмили да му възрази, дори самите природни сили, които стотици пъти по-добре си знаеха работата от него и си я вършеха с любов към бъдещите същества, т.е. към нас двамата, защото ние сме заложени не вчера и не днес, а преди милиони години. Преди нас на това място са седели в същата поза, само че голички поради неразвитостта на леката промишленост, друга Ружа и друг Викентий, не са се срамували от голотата си и са мислили за своето щастие под песента на птичките, просто тогава не е имало транзисторна техника. Но са се чувствували щастливо. След тях започват да се закривяват нещата, защото онзи безумен старик е бутнал пръста си там, дето не трябва и докато го видят, свършил работата, разрушил хармонията и възцарил хаоса. Двамата голи щастливци почнали да се размножават в полюсни направления, на едната страна се трупали Викентиите, хладни и проницателни, на другата — Ружите, вулканични и безразсъдни. Дошли на поляната, пак гледали града, но в гърдите им неспокойно. Съмнението ги гложди и ги пита — вярваш ли му, неговите движения са толкова фалшиви, той утре ще ти измени, ще кръшне, къде, светът е голям, може да стане артист, космонавт или стартьор, всичко може да стане, защото в програмацията му нещо не е в ред, не му достига пространството, чувствува вечната теснота на ризата си и е готов да полети във всяка посока, стига само да успее да си снади криле. А това умеят да го правят жените. Те снаждат криле на нас, мъжете, и понеже знаят какво е един мъж с крила, винаги държат мрежата над главите ни хоп и ни захлупват. Дори когато мъжът хич си няма хабер за снадените криле. Но жената не подозира, че докато тя снажда крилете на мъжа и на нея поникват скрито под мишниците, тя още не ги усеща, но усети ли ги, почва грижливо да ги крие, защото под гърдите й се появява същият приятен гъдел — да лети, и ризата й отеснява. Тя не знае кога точно може да стане това, но смътно го съзнава в кръвта си. И тъй като в известни отношения е по-пресметлива от мъжа, почва да връзва неговите с копринени конци, така че да запази само за себе си тази възможност, това са последиците от обърканата програмация поради намесата на един изкуфял старик. Но в един момент и незнанието може да бъде източник на щастие, на безброй вариации от човешки радости, благодарение на което животът става разкошно интересен. Следователно, възстановяването на хармонията не ни обещава нищо добро, няма да се притегляме така слепешката един — друг, няма да страдаме, да се караме, да късаме букети и да ги хвърляме, да роним сълзи, да се кълнем, да умираме за велики идеи и да мислим за любимото същество, колкото и мъничко да е то. Изобщо няма да съществува противоречието, прелестното, очарователно противоречие, без което земята ще бъде една розова материя със скачащи по нея ангелчета. А дяволчето, къде е дяволчето, което ни подшушва разни скрити и приятни неща, казва ни: Ружето е хубава, дръж Ружето и й направи нещо лошо. Това лошо се оказва най-голямата доброта. Виждаш как нещата непрекъснато се видоизменят, защото дядото с цялата си неосведоменост е сложил пръста там, дето не трябва. Ако всичко беше останало в ред, ние щяхме да сме едни тракащи автомати, които решават любовта като сложно кибернетично задание. Сега ние сме поставени пред неизвестното, без да знаем какво точно ще стане с нас, по коя посока ще кривне програмацията ни и дали Викентий ще бъде избраникът, или някой друг. Нека да не правим съдба от този хубав ден, да го оставим да си бъде такъв, какъвто се е появил по собствената си програмация и ние в него. Нека да не му задаваме въпроси, да се радваме на светлината му, като късаме листата на маргаритката и се питаме — обича ме или не ме обича, една прастара ученическа задача, с която всеки като нас е започнал живота си. Знаем ли какво ни готви утрешният ден?“

Викентий се наведе над Ружа, тя хлипаше в краката му, разтърсвана от думите му. Чувствувайки неувереност в патетичните слова на Викентий, тя му отвърна:

— Все пак, Викентий, ти никога не говориш ясно.

Викентий смяташе, че това бе най-ясното му слово в живота и че никога вече нямаше да произнесе такова, колкото и да се напъва.

Той седна отчаян на земята и пророчески си рече — до тука.

Дядо господ нищо не беше видял, не беше видял, нито медиите на Ладо Ивановски, нито мечтателните пози на Милена Гяурска, нито Тричкова, нито Милтидат. Той не беше видял и Станка Богоева, която гледаше през дупката в мазето, превърната в слух да долови нещо сред звуците на транзистора. Викентий беше заподозрял съседното мазе и всеки път, щом влизаха, той пускаше музика. Така е по-дискретно, обясняваше той. Имам чувството, че някой е прекалено любопитен и вместо да си гледа децата, гледа нас. Тогава Викентий стана, почна да оглежда стената и видя превъртяната дупчица в мазилката. В светлинката блестеше нещо стъкловидно, с луда, помрачаваща светлина. Веднага го позна — окото на Станка. Гледаше го откровено, нахално, без да подозира, че и Викентий вече впива поглед, досещайки се за някаква нечиста работа. Той взе едно листче, сви го на фунийка, стъпи на леглото и се плъзна по стената, след това внимателно намести острието и боцна окото на Станка Богоева, толкова необходимо не само на Станка, но и на обществото. Зад стената се чу шум. Ружа трепна. Станка беше станала вече, с едната си ръка чистеше роклята, с другата държеше нараненото си око. Тя тихичко отвори врата и побегна към районната поликлиника.

— Дано очният лекар не е в поликлиниката — изкиска се Викентий.

— Защо бе, какво направи? — попита Ружа.

И той отвърна отмъстително:

— Извадих окото на Станка.

— Така ли? — Ружа го погледна с ужас: — Къде беше тя?

— Зад стената. Нали от толкова време ти казвам, че някой дебне. Ела да видиш дупчицата. — Той подаде ръка да се качи на леглото.

— Горката Станка — въздъхна Ружа. — Винаги е имала такива добри намерения към младото поколение.

— Да се измъкваме — посъветва я Викентий. — Да не вдигне тревога.

Станка не вдигна тревога, тя беше достатъчно предпазлива с действията си да не травматизира децата и да стане причина за по-опасни последици.

Тя се върна у дома с превръзка през дясното око като адмирал Нелсон. Една примирена напрегнатост все още личеше по лицето й. Затвори вратата й застана безропотно, дебнейки със здравото око реакциите на двамата мъже. Те бяха Минко и неговият приятел — дипломат в Близкия Изток Ценко Калайков. Минко стоеше пред статива и довършваше една архитектурна находка, търсена от дълго време в часовете на духовна изолация. Цанко следеше как орнаментът на пиластъра се разгъва и постепенно изпълва двете успоредни ивици. Минко вдигна поглед и пред очите му се мярна главата на адмирал Нелсон. Той не позна жена си веднага, защото съзнанието му беше раздвоено, и освен това не очакваше да я види в такъв вид. По-скоро очакваше да я открие с един крак или ръка, но не с едно око. Очевидно, нещастието не беше станало на някаква кръстовка, както очакваше от дълго време Минко, поради невнимателното и експлозивно движение на Станка по улицата. Тя пресичаше, без да поглежда светофара, унесена в идеите си. Но сега чиста, спретната, тя стоеше пред него, като пострадала в морска битка, пронизана в окото от някой боен кораб. Минко внимателно остави молива и се вгледа. Сърцето му се обля в доброта и нежност към вечно целесъобразната Станка. И преди да я попита, той чу хълцащия й глас:

— Аз мисля, че ще намеря някаква чистота…

Минко се досети веднага за какво става дума. Била е в мазето, реши той, и си е извадила окото. Той изживя една светкавична драма, но въздъхна, когато научи, че всичко е минало много по-леко.

— Ами това е ужасно — възкликна Станка, докато Минко я водеше към стола с опита на рутиниран кавалер.

— Успокой се, успокой се…

Той я утешаваше, като гладеше косата й.

— Колко пъти съм ти казал да не се набъркваш в чуждите работи.

Адмирал Нелсон възвърна предишната си форма, готов да се хвърли отново в бой.

— Упадъка на нравите наричаш чужда работа.

Цанко, който сред приятелите си минаваше за радикал, се обади:

— Не така, Станке, всяко поколение си има свои проблеми.

— Проблеми — изсъска Станка. — Минко, представи си, че са нашите деца!

— Нямам въображение, мила — стана нежен Минко.

— Разбира се — намеси се Цанко, вечно намиращ се в горящо състояние. — Оставете човека свободен. Той ще си намери пътя. — И мисълта му веднага отскочи в друга посока. — Ето например, от моя кабинет се вижда планината Хермон. Не е малка планина, доминира над всичко. Оттам могат да обстрелят и посолството. Затова в резолюция 242 на ООН е казано много ясно, що се отнася до границите. Разбира се, ходил съм и на Голанските възвишения, много пясък, много нещо. Струва ли си за един пясък да прахосваш толкова усилия. Ами там не са ражда нищо. Само едни храсти. А вие тука се занимавате с детски игри.

— Не са детски, Цанко — отстояваше позициите си адмирал Нелсон — Не мога да остана равнодушна. Ладо е мой приятел. Правя го и за неговия престиж. Утре като научат?

— Той нали се занимаваше с кино?

— Сега се занимава с медиите.

— Ей, това медиите са страшна работа — каза Цанко. — Половината от политиката в света сега се върши от медиите.

— За пушките остана съвсем малко — присмехулно подхвърли Минко.

— Остави шегата — каза Цанко. — Медиите са страхотно нещо!

И като не можа да каже нищо повече, рече:

— Минко, стига си крил уискито. Сипи по една чашка.

Минко отвори барчето, изработено по собствен чертеж, и извади една недопита бутилка.

Станка изплака:

— Сега как ще се появя сред хората.

Тя се появи още на другия ден — със снежнобяла превръзка, с обреченост в походката, отминавайки заселниците с отривисти поздрави.

След един час тя вече водеше за ръка Ладо Ивановски из чупките на мазетата. Той вървеше с известно смущение и правеше опит да се съпротивява на решителната й стъпка.

— Отвори — рече адмирал Нелсон.

Ладо извади ключа от джоба си и почна да търси в тъмнината дупката на катинара. Може да се каже, че той слизаше за първи път в тези лабиринти от заселването си в блока. Най-сетне ключето щракна, катинарът се разтвори в ръката му и той бутна вратата. Станка го изпревари и запали лампата. Искаше да го изненада с неочакваното откритие. Ладо видя мазето и тъй като нямаше представа как то беше изглеждало в миналото, реши, че няма нищо особено. Точно така трябва да изглежда едно мазе, подредено от жена му и изоставено поради глупавите амбиции в литературна посока.

— Какво? — дигна озадачено рамене Ладо.

— Не виждаш ли? — язвително погледна здравото око на адмирал Нелсон. — Легло.

— Да. — не възрази Ладо на очевидния факт.

— Масичка.

— Много хубаво.

— Транзистор — изброяваше адмирал Нелсон, като че ли пресмяташе плененото оръжие.

— Не възразявам.

Адмирал Нелсон притисна превръзката леко, сякаш усети неочаквана болка и изведнъж се докопа до книгата, оставена върху възглавницата на леглото. Макар и само с едно око, Станка успя да прочете заглавието и да се хвърли към Ладо тържествуваща със силата на убийствения си аргумент.

— А това? — едва не го захапа за гърлото адмирал Нелсон.

— „Декамерон“ — отвърна хладнокръвно Ладо.

Тогава адмирал Нелсон развихри своята целесъобразност, която в унищожаващ логически порядък се опита да подреди по нов начин нещата и да извади наяве голата истина.

— Легло. Върху леглото двама души, транзистор пръска нежна музика… — тя вдигна книгата пред носа му. — И този подсладен ренесансов разврат. Всичко това в твоето мазе, Ладо Ивановски.

— Е? — засмя се в едното й око Ладо и се видя отразен на парчета.

— И нищо не ти идва наум.

— Нищо.

— Тогава ще ти го кажа.

— Недей.

— Не… Не… Тук стават страшни работи — отново се развихри адмирал Нелсон и превръзката му едва не се свлече на носа. След като я оправи и си пое дъх, той каза: — Ружа и Викентий… тук… на леглото…

— Ти фантазираш.

Нямаше как, адмирал Нелсон трябваше да прибегне до последния аргумент:

— Това от какво е? — показа превързаното си око Станка.

Ладо прекалено спокоен вдигна рамене.

— От тях — каза Станка. — Те ми го избодоха с една фунийка.

— Виж, това вече не ме интересува — почна да се вълнува лекичко Ладо.

— Как може да не те интересува?

— Много просто. Аз не подслушвам, не се пъхам там, дето не ми е работа.

Адмирал Нелсон почервеня от гняв.

— От такива работи знаеш ли какво произлиза?

— Не — рече Ладо.

— Какво може да знае един разведен баща? — простреля го безмилостно Станка — с това простреля и старото им приятелство.

Брадата на Ладо се покри с трептяща меланхолия. Той взе книгата от ръцете на Станка и я върна обратно на възглавницата.

— Много съжалявам — рече той, — но не споделям твоите възгледи.

Адмирал Нелсон се почувствува съсипан от неочакван куршум. Той се хвана за сърцето.

— Не забравяй, че в тоя блок живеят и други деца.

— И както виждам, живеят щастливо — отвърна й с коварен ъперкут той.

Ладо беше съвременен мъж, твърдо понесе атаките на Станка и внимателно я избута от мазето, заключи го и тръгна през едва осветения лабиринт.

Пред асансьора стоеше Викентий и броеше етажите на светлинното табло в обратен ред. Той се дръпна настрана и направи учтив поклон:

— Добър ден, другарю Ивановски.

Ладо чу гласа и се обърна. Заради това магаре се смразявам с хората. И му отвърна също учтиво.

Субектът на престъплението, без да подозира за направените вече разкрития, протегна ръка.

— Дайте куфарчето.

— Няма защо — обърка се Ладо.

— Без това отивам у вас.

Той посегна и хвана дръжката. Почна да я дърпа към себе си. Ладо го гледаше и отпускаше пръсти. Като му го изтръгваше деликатно, Агнеца му говореше:

— Моля ви се, другарю Ивановски. Искам да ви направя някаква услуга. Прочетох книгата ви, просто е гениална, от моя гледна точка.

Ладо пусна куфарчето и влезе в асансьора с приведен гръб. И при това отгоре — подлец. От моя гледна точка. И той има вече гледна точка.

Точно по това време, някъде по залез слънце, неизвестно откъде се разнасяха звуците на тромпет. Неговият чист, ясен глас трептеше в листата на каваците, носеше се над покривите и караше хората да излизат по терасите или да слушат до отворените прозорци. Пехливанов слагаше калъфа на машината, извикваше Райна и двамата се наслаждаваха на елегантните извивки, излезли от златистата металическа тръба на тромпета. Появяваше се и госпожа Андреева.

Тя питаше с напевния си глас:

— Ама кой свири толкова хубаво?

Взимаше си плетката и сядаше на стола.

Целият квартал се умълчаваше. Слушаше и Ружа. Душата й трепваше. Тя беше слушала тая мелодия в ролките на баща си, поклонник на джаза. Като се връщаше назад, Ружа оприличаваше всеки инструмент на отделен глас. Много от тези гласове откриваше в себе си. Сега под сипкавия напев на тромпета тя изведнъж установи, че е многозвучно същество, обаждаха се десетки инструменти, всеки на свой глас правеше безкрайни вариации, срещаха се, разделяха се, млъкваха, над тях оставаше да се лее тромпетът. С усета на момиче тя разбра, че това е молитва за любов, всичко, което беше слушала досега, говореше за любов, искаше любов, сътворяваше любов. В определеното време тя отваряше прозореца и чакаше да се обади тромпетът. Изведнъж в ума й щракна нещо. Този тромпет е за мене. Той търси мене. Тромпетът наистина говореше с човешко чувство. Той си беше живо същество. Ружа долавяше с пределна яснота как го окръжават други. Ето, обаждаше се саксът, пианото, кларинетът правеше умопомрачителни серпентини, барабаните следваха някакъв свой мотив, всеки сам за себе си. Въздухът ставаше чист и пърхаше гальовно в листата. Всичко у Ружа се обърка, превърна се на един огнен облак.

Съществото й почна да се разсейва като космически газ. Над целия квартал. Сафарито й охладня. Сега Викентий въртеше на него по цял ден. Беше на върха на щастието. Единствен той в квартала не чуваше тромпета. Пък и да го чуваше, не се трогваше. Когато Ружа му разказа, че всичко е разкрито, че баща й знае за мазето и „Декамерон“, Викентий само избърса потта от челото си и завъртя отново педалите. Нервирана от объркания си живот, на следващия кръг тя го хвана за яката и го свали от Сафарито.

— Кажи, какво ще правим сега?

Какво можеше да каже Викентий, след като така щастливо протичаше вече семейният му живот.

— Ще се оженим.

Басирам се, че в този момент той не знаеше какво говори.

Объркана тотално от тромпета, Ружа даде една мрачна окраска на решението:

— Ако нашите се научат, ще се самоубием.

Викентий отстъпи назад, разтърсен от мрачния кураж на Ружа.

— Не, в никакъв случай! Животът е толкова хубав, че не бих го сменил за нищо! Той е като птичка, ако го изпуснем, никога вече няма да се върне. Остави тези намерения… Руже.

Макар че го отчете като малодушие, Ружа нямаше друг изход и се съгласи. Този тромпет я подлуди, тя трябваше или да направи нещо голямо, или да се убие.

Сватбата стана в Парка на свободата в присъствието на най-дискретните двойки в класа, на най-дискретното място. Всички пристигнаха в най-хубавите си дрехи и с цветя в ръце. Така че всичко стана като истинско. Наредиха се пред дървената маса от дебели трупчета, на която сутрин пенсионерите от квартала играеха карти и си разказваха истории от младостта. Церемониалът беше съставен от най-отраканото момче в класа. Зад Ружа и Викентий се наредиха поклонниците с букети в ръце. Всички те гледаха съзаклятнически, поглъщайки подробностите от новия житейски опит, чийто източник беше смелата постъпка на Ружа и Викентий. Момчето излезе пред тях, то носеше жабо, защото така се предполагаше, че трябва да бъде на всяка сериозна сватба, вдигна ръце като диригент и ги попита: съгласни ли са да бъдат мъж и жена. Викентий извика първи. Той предпочиташе сватбата пред всяко самоубийство, както го скланяше при решението Ружа. Ружа го изрече с нисък, боязлив глас. Момчето ги накара да се целунат. И в това време, точно като по команда, се разнесе ясният глас на тромпета. Децата се огледаха и сърчицата им трепнаха. Ружа се отпусна върху раменете на Викентий, разхълца се. Викентий я прегърна, момчето замахна с ръка и децата запяха не сватбения марш на Менделсон, разбира се, защото беше много трудно, но най-хубавата песничка, избрана от тях след много съвещания. Ружа подигна лице, облято със сълзи, в този момент тя беше богиня. По даден знак присъствуващите минаха край тях и ги отрупаха с цветята, които притискаха до гърдите си. Някой пусна магнетофон, натанцуваха се и новобрачната двойка си тръгна. В гората беше тихо и някъде съвсем наблизо се обади тромпетът. Ружа се озърна, храстите стояха неподвижни.

— Чуваш ли? — отрони Ружа и се притисна до Викентий.

— Някой си прави майтапи — отвърна той.

Първата наистина семейна грешка, която подсказваше много нещо, че Викентий в този момент е много далеч от Ружа, и второ, че той не е способен на никакво вълнение.

— Глупости, Викентий, отвори си ушите.

С привичното си лекомислие той си прочисти ушите. Втора грешка — накара Ружа веднага да помисли, че той не взима сериозно цялата работа. Й я потвърди с думите си:

— Ти се прехласваш, Ружо.

Тя не можа да се сдържи, пусна го и рече:

— Още от първия ден, Викентий. Ти не ме разбираш. Ти си глух. Тромпетът — това е моят глас.

И тя почна да се върти, да тича от храст до храст, да търси. Тромпетът спря, тромпетистът го нямаше никакъв.

— Как ли изглежда? — рече си Ружа.

— Някой старчок.

Ружа събра вежди и го погледна с цялата мъст, която можеше да събере в гърдите си.

Тръгна напред. Викентий вървеше след нея и късаше листата от ниско надвисналите клони. У него още не беше назряла идеята за първата брачна нощ. Той мислеше, че всичко вече е приключено.

През нощта Ружа сънува не само тромпета, но и цял джаз. Тя се мъчеше да открие лицето на тромпетиста, който стоеше по средата, но както обикновено се случва в сънищата, не можа да го открие. Тя ставаше, излизаше на терасата, ослушваше се, гледаше звездите… тъмнината блестеше като неподвижна вода под нея. Тромпетът продължаваше да ехти в ушите й. Лягаше, целият джаз отново подкарваше някаква безкрайна мелодия, която Ружа беше слушала през малкия си живот, позната като пръстите й, инструментите се надиграваха един от друг по-изобретателни. Пръстите на пианиста бяха безподобни, това Ружа не го виждаше, но го усещаше. Фактически тя забелязваше движенията на всички човешки ръце. Те гъвкаво се плъзгаха и изтръгваха звуците. В нея се появяваше ново сетиво. Тя виждаше и усещаше със затворени очи, можеше да предсказва, да нарисува човешкото лице, без да го е виждала, да разкаже някоя никога не случвала се история. Ах, колко чудна съм станала — стискаше гърдите си тя и по звуците на тромпета почна да рисува образа на тромпетиста. Трябва да ви кажа, че тя го нарисува с идеална точност.

Може би това го установи най-добре Викентий. Той се възползува от новосъздалото се положение и цял ден си развиваше бицепсите по асфалтираните улици. И така както си въртеше, един ден видя по „Незабравка“ да слиза момче с тромпет в ръка. То се спря и погледна към седемнадесететажния блок, безразлично към опасните завои на Викентий. Викентий дори се опита да го „лизне“, но едва не отхвърча в бордюра. Той се вбеси. С тромпет — ругаеше Викентий, почувствувал се за пръв път застрашен. — Не ги знаем тези газари. И той нави отново. Кого чакаше тук с този лъскав инструмент и тия дълги светли коси? С прилепнали за тялото му джинси, с фараонски сандали от тънки каишчици. Висок и строен, с непроницаемо лице. И тъкмо когато направи завоя при „Елемаг“, той видя Ружа да се ръкува с него. Изненадата му беше толкова голяма, че той излетя в градинските храсти. Стана, изправи Сафарито и отново преметна крак. Но Ружа не го виждаше, тя си говореше с момчето, зяпнала го в очите. Викентий наду отново, мина покрай тях и като видя прехласнатия поглед на Ружа, ревността го хвана за гърлото. Той, старият, опитен, тактичен, гъвкав Викентий почувствува, че с него става нещо, че се разпуква по средата и отвътре излиза някаква нова обвивка на тялото му. Значи това е искала да ми намекне, когато ме заблуждаваше — тромпетът, това е моят глас. Каква мерзост, през цялото време ме е водела на каишка като Хералдин и си е плела своите истории. Трябваше да развие бицепсите, иначе този тромпет щеше да му изяде главата. Момчето и Ружа тръгнаха към гората. Ама те си и приличат, гонеше зад тях Викентий, като гледаше тънките им тела, които се огъваха като тръстики. Отвлече я. Той се плъзна край тях, обърна глава и викна:

— Руже…

Но Ружа не го чу. Викентий имаше чувството, че тъпанчетата й са спукани. Той викаше, но както в сънищата се случва, гласът му заставаше на гърлото. Викентий спря до една от стените на блока и му се доплака. Той подкара колелото и се прибра. Нещо за половин час стана с него. Той не беше предишният Викентий. Почувствува се опустял, празен, зловещо нещастен.

Привечер той я попита, мъчейки се да бъде дързък:

— Ружо, кой беше този газар?…

Ружа трепна като ужилена, очите й трескаво загоряха.

— Забранявам ти да разговаряш така!

Вече му и забранява, хе-хе, докъде е стигнала работата. А той, Викентий, си прави илюзии.

Тогава той обърна тактиката, вмъквайки молитвени оттенъци:

— Нали сме женени?

— Ще се разведем — погледна го с големите си очи Ружа и той усети как потъна в тях.

Почна да се моли:

— Руже, недей! Няма да го понеса… Хайде да отидем в мазето!

— Не искам!

Ружа му връщаше отмъстително за всичко това, което той не беше разбрал за толкова време.

В училището извикаха Ладо Ивановски и му съобщиха, че дъщеря му е вече омъжена. Не може един баща, колкото и да е съвременен, колкото и хладнокръвно да понася и най-тежките ситуации в живота си, да не трепне пред такава радостна вест.

Първите му думи бяха — не може да бъде.

Пешо Максимов познаваше тези родителски заблуждения и търпеливо му поясни:

— Сватбата е станала в гората. Не може да се смята за сериозно, но мерки трябва да се вземат. Случаят е от такова естество, че може да стане заразителен.

Ладо се замисли, челото му се сбърчи и като нямаше какво да възрази обяви успокоителното си решение:

— Ще ги разведем.

Работата му изглеждаше много проста.

— Това е най-разумното, което трябва да се направи на сегашния етап — съгласи се Пешко Максимов и усети как черният му дроб го тегли към земята.

Пред блока го срещна Станка Богоева, махнала вече адмиралската превръзка и ехидно му рече:

— Видя ли докъде я докарахте, другарю Ивановски.

Тя вече беше преминала на „вие“, за да го уязви по-дълбоко и да се разграничи от родителския му либерализъм, който може да погребе в лапите на лекия живот и Лапетичка.

— Но не се безпокойте, аз вече подготвих почвата. Ще свикаме събрание. Първо, ще изнесем един общ доклад — Надежда Крупская и възпитанието на децата, след това ще разглеждаме конкретния случай с дъщеря ви.

— Това си е мой личен въпрос — избухна Ладо.

Шокирана от тесногръдието на Ладо Ивановски, Станка Богоева сметна за нужно да му поясни:

— У нас всеки личен въпрос е и обществен. Утре то може да стане и с децата ми.

Грижливата Станка на всяка стъпка ограждаше бъдещето на децата си със санитарен кордон.

— Няма да разреша да се бъркаш в чуждите работи.

С това „ти“ той принизи разговора до обикновеното равнище, Станка се почувствува задължена да го върне на съответната висота, като му поясни с нещо като усмивка на лицето си:

— Но аз съм член на родителския комитет…

И замълча. Смяташе, че Ладо е убит на място и сега само ще го опее. Вместо това, той отвърна съвсем лекомислено:

— Това не ме интересува.

В очите на Станка се появиха сълзи, амбициите й просто я разкъсаха. Но тя се сдържа:

— Ще видим. Отдавна чаках този момент.

Срещата не предвещаваше нищо добро.

Вечерта в един от коридорите се събра целият блок, всеки влачеше стол със себе си, отдавна не беше имало подобно представление. Дори апартейдът не правеше такова дълбоко впечатление на заселниците, както случаят Ружа-Викентий. Ираклий застана пред масата, обяви събитието, което ги събира и което всички знаеха в подробности, след това даде думата на Станка. Всичко беше доста зловещо, защото поради някаква повреда в осветлението, събранието ставаше на свещи. Сенките на присъствуващите трептяха по стените и повтаряха движенията на хората със смешно преувеличение. Двамата виновници стояха на показ вляво от масата, така че бяха под ръка на Станка и тя от време на време се обръщаше към тях да ги заклейми или да отправи въпрос.

Присъствуващите постепенно се вживяха в историята, косите им настръхнаха, почнаха да подхвърлят безсолни забележки, без да забележат, че унижават двамата виновници.

Милена Гяурска се облягаше в дъното на коридора, пушейки на дълбоки глътки цигарата си „Малборо“. Образно казано, имаше чувството, че пропада в някаква мека почва, която прилича повече на тиня. Когато публиката се намеси с невъздържаните си, злостни запитвания, тя пресече коридора, разбутвайки жадните за зрелище поселници и се изкачи по стълбите. Само един глас се опита да вразуми безсърдечното любопитство на събралите се. Като остави плетката в скута си, госпожа Андреева издигна учудения си напевен глас:

— Ама аз не мога да разбера какво толкова е станало и така ли трябва да реагираме?

Събранието замълча. Между сенките на свещите се очерта фигурата на Станка Богоева.

— Смятам, че сме меки. Много меки. И най-важното е, че сме свидетели на едно крайно безгрижие към постъпката от страна на родителите.

Това беше последният „боц“, който изхвърли Милтидат по средата на коридора. Той слушаше всичко със стиснати зъби, свивайки днешния брой на вестника в ръцете си. И сега като го налапа, застана в ликуваща поза пред изумените погледи. В тъмното не виждаха назад, а Милтидат, като издаде звук подобен на ранено животно, се запъти към масата. Само Викентий може да разбере какво става в момента и какво го грози. Той блъсна стола заедно със Станка и хукна по стълбите. С намотания вестник в уста Милтидат се устреми след него. Един женски писък продра мрака:

— Спасете детето…

Настана зловеща тишина.

— Отрядниците… Има ли тука отрядници? — застана във войнствена и възвишена поза Ираклий.

Няколко мъже се измъкнаха от тълпата и се събраха при вратата.

— След мене — изрева Ираклий и обърса едрата си пот от темето.

Те потеглиха, като взимаха стъпалата през две. Цялото събрание се изправи на крака.

Дори Милтидат имаше чувство, че държи нож между зъбите си и тичаше, хъркайки по коридора. Викентий се вмъкна вътре, Милтидат след него. В антрето се сблъска с Милена Гяурска. Тя се опита да го задържи, но той я блъсна в стената. Милена се удари, изпусна цигарата и викна:

— Ти си полудял бе…

— Ще го убия! — откликна Милтидат. — Затвор… разстрел… На всичко съм решен, само да сложа край на този срам.

Милена слушаше как с необуздана злоба хвърля предметите в стаите, как бутна бюфета, как се изсипа сервизът и издрънча на парчета върху паркета. В стаята падаше страшна гонитба. Викентий му се изплъзна в тъмното. Милтидат, разярен от безсилието си, почна да кърти паркета. Милена се приближи до вратата и гледаше как сянката на мъжа й скачаше като призрак в обърнатата наопаки стая. Тъкмо тогава на вратата почна да се бумка. Падна полилеят и създаде невъобразим шум. Ударите по вратата се засилиха. Разнесе се смразяващият бас на Ираклий.

Милена чу стъпките вън, тревогата и без да изпуща мъжа си от погледа, попита:

— Кой е?

— Ние… отрядниците… — извикаха отвън.

Милтидат спря и се ослуша. Той се приближи към вратата:

— Отрядниците.

Милтидат опря гърдите си на пресования картон и викна, колкото му глас държи:

— Вие отрядниците, да си гледате работата.

Басът раздра тъмнината с решителното си самообладание:

— Няма да ти позволим да вършиш престъпление. Да излагаш престижа на блока.

— Чупете се бе, хайвани… — изпищя Милтидат. — Че ако изляза… ще ви счупя главите.

— Отвори — опита се да го респектира Ираклий, сваляйки баса с няколко октави.

Но Милтидат беше излязъл вече от кожата си, като духа от бутилката и вече никой не можеше да го върне вътре. Самите отрядници разбраха това и изпаднаха в още по-голяма тревога. Те почнаха да се съвещават бързо и гласно. След това спряха. Ираклий се обади, мъчейки да всее спокойствие:

— Живо ли е детето?

— Какво те интересува?

— Да се обади.

Викентий, затаен между леглото и скрина, дишаше едва-едва и се ослушваше, стараейки да скрие мястото си.

— Жив ли си бе? — извика Милтидат. — Обади се.

Настъпи критическа тишина. Отвън и отвътре чакаха. Викентий зае изходно положение и викна:

— Жив съм…

— Там ли си? — предеше с уши Милтидат и се втурна към скрина.

По пътя си той събори библиотеката на Милена Гяурска. Викентий използува суматохата и мина под корема на Милтидат. Той се мушна край прилепналата до стената Милена и се изгуби в другата стая.

Милтидат почна да вика, стискайки вестника в ръката си:

— Викентий, къде си… излез… моля те…

Обикаляше, риташе, удряше всичко, каквото му попадне отпреде. Стаята стана бойно поле. Отрядниците нагънаха вратата, тя изскърца, влязоха и го хванаха под ръка.

— Милтидат, какво правиш, опомни се — говореше му един, милвайки го по главата.

— Свърши… всичко свърши… оставете ме да се хвърля от терасата.

На вратата се показа Викентий, той не издържа и ревна като магаре.

Събранието ги разведе, Милтидат го закараха на Четвърти километър, блокът се успокои, всичко тръгна по прежнему. На другия ден, конспиративно, Викентий успя да изпроси една среща от Ружа. Той се качи на Сафарито и потегли към Симеоново. Сега Витоша му изглеждаше изметена, макар природата да влизаше в астрономическото лято. На гърдите му се люшкаше транзисторът и разсейваше тревогите му. Той стигна поляната, дето се срещаха, но вместо Ружа, под храста лежеше момчето с тромпета, то късаше глухарчетата и ги издухваше във въздуха. Нещо застана на гърлото на Викентий. Беше много мръсно, безкрайно мръсно от страна на Ружа. Но при всички обстоятелства, особено след последното изпитание, той си оставаше мъж, наду перките и тръгна по надолнището, като караше до себе си колелото. На две крачки го остави и се надвеси над щастливия избраник. Добре му е, рече си Викентий, спечели играта. И видя, че лицето му беше не само симпатично, даже и невинно. Та какво общо можеше да има с всички тези работи, които помрачиха живота му в последните дни. Той седна от другата страна на храста, откъсна една тревичка и почна да я дъвче, гледайки в пространството пред себе си. Там долу беше София, вдигнала високите си бели сгради. Стелеше се прах и мъгла. Синкав дим лежеше над покривите. Ставаше вече горещо, сам Викентий го усещаше по изпотения си гръб. Момчето с тромпета се обърна и го погледна. То дори му кимна, подаде му ръка, Викентий я пое. Всичко стана доста кавалерски. Но в прическата му Викентий нещо не хареса, той мина с ръка по своята четина и все пак предимството запази за себе си. Но си личи, помисли си Викентий, много си личи, че е опитен. И този тромпет между коленете. Изглежда, той свърши работата. Ружа добре го чуваше, но аз… аз излязох глух. Викентий разбра, че работата му е спукана и се примири. Като стискаше дланта му, момчето каза:

— Приятно ми, Теодор.

Този ще ме изкриви от смях, обади се отново старият Викентий, който никога не си правеше илюзии.

— Викентий — отвърна той и се ухили.

Изхихика се над попското си име. Но това Теодор му казваше още повече, то дори му намекна за Милена Гяурска, която си падаше по такива странни имена.

— Какъв плейбой! — ще каже Милена и може да го осинови, защото Викентий прилича на работно конче.

— Викентий културиста? — попита Теодор с нескриван интерес, и то твърде сериозно.

— Отдавна не — отвърна Викентий. — Това беше.

— Аз също някога си падах по културизма — рече момчето, — но се отказах.

През високата трева се зададе Ружа с наведена глава, вървеше и броеше стъпките си. Тя застана между двамата, гледайки право пред себе си, изпитвайки вина за някаква върховна глупост. Теодор й подаде ръка и тя седна между двамата, като оправяше поличката под себе си. Между двамата похитители тя изглеждаше като благонадеждно съединително звено.

— Добър ден, Викентий — пошушна тя и се помъчи да избяга от погледа му.

Викентий схвана цялата хумористичност на положението и едва не се изкиска. Теодор се спотайваше, беше му неудобно. Тя издигна очи високо и в тях се появи тъга.

— Теодор, изсвири нещо? — рече тя с глас, който Викентий чуваше за пръв път.

О, значи това е любовта, променя й гласа.

Теодор вдигна тромпета към небето и подхвана Рапсодия в синьо на Гершуин. Ружа сведе очи и хвана ръката на Викентий. Той изтръпна. Тялото му се гипсира, дъхът му се слегна някъде в гърдите.

— Викентий, не ми се сърди.

На Викентий му стана болно, усети, че още малко и ще се разплаче, но намери сили и се овладя:

— Не се сърдя, Руже.

— Нали знаеш как стават тези работи.

— Знам.

Блеснал срещу слънцето, излян от елмаз, тромпетът изпращаше над главите им своите страхотни молби за любов.

Ружа се обърна към Теодор:

— Теодор, трябва да ти призная, че ние с Викентий бяхме женени.

— Но снощи ни разведоха — побърза да излезе от неловкото положение Викентий. — Събра се целият блок. Беше голямо представление.

— Но нали не ми се сърдиш? — попита за втори път Ружа. — Кажи ми, защото през целия си живот ще се чувствувам виновна.

— Не — изправи се Викентий — Виж колко хубаво се вижда градът от тука. — Той я погледна отново и в очите й видя, че цялата е нова. Това беше друга Ружа.

Преглътна и каза:

— Да се целунем за последен път.

Те се целунаха.

Тромпетът извиси отново глас, пред погледа на Викентий почнаха да се спускат сини завеси, той взе колелото, погледна още един път Ружа и каза за довиждане:

— Лошото е, че Милтидат се разболя.

Ружа го наблюдаваше как се отдалечава в тревата до кръста.

Теодор беше спрял и изцеждаше тромпета между краката си. Ружа се нервира и дръзко каза:

— Теодор, свири.

Теодор наду тромпета. Той беше подбрал специален репертоар, за да торпилира любовната лодка на Викентий. Когато спря, Ружа беше взела всички съдбоносни решения. Тя облягаше глава на рамото му и гладеше с ръка косата му. На скута й лежеше тромпетът.

Викентий беше изчезнал от хоризонта.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.